18 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



öfverordnad myndigliet, som veterligen icke är någon auk- 

 toritet i fråga om svenska språket, det oaktadt befaller sina 

 underordnade att använda nybildade benämningar, afvikande 

 från detta språks häfdvunna ocli af dess största vetenskap- 

 liga auktoriteter godkända namn, är väl dock något oegent- 

 ligt. Ty våra öfverordnade myndigheter äro många, och 

 hvart skulle det väl leda hän, om hvar och en af dem efter 

 sitt skön dikterade lagar för språket? Landtbruksstyrelsen 

 har denna gång »fastställt» namn för våra växter, nästa 

 gång blir det kanske för våra djur. Och liksom styrelsen 

 exempelvis förkastar det sedan Linné använda, utmärkta och 

 betecknande namnet Strandkål {Cramhe maritima) och er- 

 sätter det med Rocka, så kunde det ju då hända, att för fisken 

 af detta namn i sin ordning »fastställdes» namnet Strandkål. 

 För min del kan jag ej annat finna än att Landtbruks- 

 styrelsen genom sitt fastställande af »normalförteckningen» 

 emot Vetenskapsakademiens utlåtande öfverskridit sin be- 

 fogenhet. Eller kan det verkligen anses för tjänstefel, om 

 en landtbruksskoleföreståndare exempelvis använder de rik- 

 tiga namnen Svärdslilja, Bolmört, Jordärtskocka, Solros, Gul 

 näckros, Svarta vinbär. Nattfiol, Darrgräs, Kvickrot, Vall- 

 ört, Lärkträd, Idgran, Strandkål o. s. v., i stället för Landt- 

 bruksstyrelsens Svärdla, Giftbolma, Jordskocka, Solskocka, 

 Åkanna, Tistron, Nattfela, Darr, Åkerkvicka, Benvälla, Lärk, 

 Id, Rocka respektive? 



Det må ej heller förbises, att den af E. Fries för- 

 fattade kritiska ordboken öfver svenska växtnamn, såsom 

 förut nämndes, utgifvits af Svenska Akademien, som väl 

 därför må anses hafva åtminstone i hufvudsak gillat den- 

 samma. Landtbruksstyrelsen har sålunda genom att för- 

 kasta otaliga af de i ordboken godkända namnen satt sig till 

 domare öfver vår högsta auktoritet i fråga om svenska språ- 

 ket, liksom hon ju icke heller tagit någon hänsyn till Veten- 

 skapsakademiens af K. Maj:t anbefallda utlåtande öfver för- 

 slaget till »normalförteckningen», som därför också blifvit 

 sådan den är. 



Man hade bort kunna hoppas, att hade Landtbruksstyrelsen 

 icke genom sitt maktspråk haft tillfälle att genomdrifva 

 »normalförteckningens» användning, så skulle denna på grund 

 af sin egen beskaffenhet (se härom nästa afdelning) haft föga 

 utsikter att vinna anhängare. Ty icke ens alla de »sak- 



