BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 28. AFD. III. N:0 9. 27 



förut anförts, har Vetenskapsakademien icke gillat förslaget, 

 och då landtbruksinspektören A. Lyttkens den 7 november 1894 

 redogjorde för »normalförteckningen» inför Botaniska säll- 

 skapet i Stockholm yttrade sig samtlige talare mot den- 

 samma. Af dessa må anföras — utom professor V. AVittrock 

 och författaren, hvilka redan inför Vetenskapsakademien 

 afstyrkt förslaget, — professor Jakob Eriksson, rektor S. Alm- 

 quist, adjunkten T. O. B. N. Krok, direktören F. Fant m. fl., 

 medan ingen enda, utom A. Lyttkens, uppträdde till dess 

 försvar. 



Då jag i det följande kommer att ingå på en mera detal- 

 jerad kritik af »normalförteckningen», är det öfverflödigt att 

 här upprepa de framställda anmärkningarne, utan skola dessa 

 på vederbörliga ställen längre fram beaktas. Här må där- 

 för endast anföras ett utdrag af professor Erikssons anförande 

 jämte några reflexioner i anslutning till detsamma. Professor 

 E. var bland annat tveksam om behofvet af en svensk nor- 

 malförteckning. Först uti ingressen till den utkomna förteck- 

 ningen talades om »ej sällan» inom frökontrollen uppkomna 

 »afsevärda svårigheter», till följd af bristen på fastslagna 

 svenska namn. Någon dylik klagan hade ej förut, hvarken i 

 tal eller skrift, kommit till talarens kännedom, oaktadt denne 

 under åtskilliga år haft uppdrag att följa frökontroll väsendet 

 i dess arbets- och utvecklingssätt, att sammanföra de årligen 

 däröfver afgifna berättelserna samt att inspektera anstal- 

 terna. Ännu mindre förelåge ett sådant behof ur vetenskap- 

 lig synpunkt. Visserligen sades uti inledningen till förteck- 

 ningen, att ett sådant funnes, ja, att det blifvit sså ofta 

 framhållet», att därför nu ej behöfde redogöras. Men när och 

 hvar hade så skett? Vetenskapen hade i och för sig föga 

 eller ingen nytta af eller användning för svenska växt- 

 namn . . . Man borde begagna svenska växtnamn i de fall, 

 där sådana behöfvas. d. v. s. där arterna kunna af allmän- 

 heten såsom skilda uppfattas och äro af någon praktisk bety- 

 delse, men ej genom några påbud från högre ort söka vare 

 sig påtvinga allmänheten namn å sådana växter, som den- 

 samma ej kan urskilja eller ej har intresse för, ej heller 

 tvinga den att öfverge de en gång å arterna häfd vunna 

 namnen och antaga nya — t. ex. tvinga den skånske bonden 

 att bortkasta sitt gamla namn »Kvickrot, a Triticnm repens 

 och uplandsbonden att göra detsamma med sitt lika rotfasta 



