36 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



för systematiska följdriktigheten låta förleda sig att för- 

 kasta redan i språket allmänt antagna namn». Och i sin 

 kritiska ordbok öfver svenska växtnamn yttrar han sig i 

 samma riktning. »Det har efter min öfvertygelse varit ett 

 misstag, att man velat tvinga folkspråket in i de systema- 

 tiska lagarna. Dessa fordra ett gemensamt släktnamn för 

 alla arter; men då folkspråket har själfständiga namn för 

 underafdelningarna, måste de bibehållas: t. ex. under släktena 

 Polygonum samt Ribes och Vaccuihim bör hvarje art behålla 

 sitt själfständiga namn, och detta så mycket hellre som dessa 

 namn förblifva oförändrade,^ då däremot de systematiska 

 åsikterna alltjämt växla.» Under PotentiUa finna vi sålunda 

 hos E. Fries, för att blott anföra ett enda exempel, arterna 

 P. anserina Silfverört, P. fniticosa Tok och P. Tormentilla 

 Blodrot, hvilkas svenska namn ju äro själfständiga och icke 

 taga någon hänsyn till släktnamnet, Fingerört. 



Det är sålunda så långt ifrån med sanningen öfverens- 

 stämmande, att »normalförteckningen» skulle följt de af Linné 

 och E. Fries hyllade principerna i fråga om de svenska 

 namnen, att dessa tvärtom stå i skarpaste motsats till »normal- 

 förteckningens» grundregler. Dessa kunna däremot, såsom 

 förut visats, spåras tillbaka till Liljeblad och från honom 

 följas genom Billberg och Lilja till Laurell. 



Egendomlig uppställning. 



Då det arbete, hvarom här är fråga, såsom titel har 

 »Normalförteckning öfver svenska växtnamn», samt säges vara 

 tillkommet bl. a. »för undervisningen i växtkännedom vid de 

 lägre landtbruksläro verken, där de svenska växtnamnen i 

 allmänhet hvarken kunde eller borde utbytas mot namn, lånade 

 från det latinska eller andra främmande språk», då är onek- 

 ligen förteckningens uppställning något egendomlig. Ty här 

 lämnas icke i första rummet någon förteckning öfver svenska 

 växtnamn, utan tvärt om öfver de latinska, hvilka öfver allt 

 gå före de svenska. Så äfven i registret eller förteckningarna 

 i slutet af boken, där först de latinska namnen särskildt 



1 E. rdcs kunde naturligtvis aldrig föreställa sig, att ett sådant arbete 

 som »normalförteckningen» i vårt land skulle se dagen. 



