50 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



att det är just detta, som bort förkastas, och icke de häfd- 

 vunna växtnamnen. 



Namnet Idgran vilja vederbörande förkasta, emedan det 

 slutar på gran, hvilket skulle vara »ett uppenbart groft fel>. 

 Detta påstående är ju alldeles meningslöst, ty ingen människa 

 menar att Idgran är en Gran, lika litet som Landtbruks- 

 styrelsen själf med Maskros eller Näckros torde mena någon 

 Ros. Då dessutom släktet hos oss förekommer med endast 

 en art, utgör slutordet enligt »normalförteckningens» egen 

 princip (»normalförteckningen», sid. 46, anmärkningen 15 om 

 Dipsacus) intet hinder för att namnet bibehälles. 



Konig, Koning är enligt E. Fries »ett uråldrigt dyrbart 

 namn på Origanum vulgäre». Detta oaktadt ersattes det i 

 »normalförteckningen» med det nybildade namnet Lundmejram. 

 I motiveringen härför säges dels, att Koning och liknande 

 namn endast inom »begränsade områden» förekomma, dels att 

 de sannolikt leda sitt ursprung från gamla tyska Kräuter- 

 biicher, ur hvilka de infördes i danskan och sedan öfvergingo 

 i det svenska folkspråket. Att Konig skall förkastas, därför 

 att det möjligen härstammar från tyskan, är dock mer än 

 egendomligt, då man ser, att i Landtbruksstyrelsens egen 

 »normalförteckning» namnen vid andra tillfällen till och med 

 nybildas efter detta språk. Så har t. ex. det nya namnet 

 Polejsafver »bildats af Polej (gammaltyska Poleja), tyskt 

 namn för Pulegium, och Safver»; för Tetragonolobus har »upp- 

 tagits det för växten efter tyskan nybildade namnet Flygel». 

 Vidare anföras tyskarnes Lärche såsom stöd för att Larix 

 skulle kallas Lärk, i st. f. Lärkträd, och i fråga om namn 

 för Lycopus säges, att »vida bättre auktoritet finnes för Andorn, 

 som ursprungligen är ett tyskt ord». Då måtte väl i all 

 rimlighets namn Konig kunna bibehållas, äfven om det skulle 

 härstamma från tyskan. 



I det hela taget är förteckningens förhållande till »folk- 

 språket» mycket varierande. När ett namn önskas upptaget, 

 är det nog att anföra, att det någonstädes ännu lefver »på 

 folkets läppar» (Fälle), att det nyttjas »i torghandeln» (Jord- 

 skocka), att det finnes i någon provins (Valbrudd). Vill man 

 däremot förkasta ett namn, då anföres såsom skäl, att de i 

 vissa delar af landet allmänt använda namnen (Elggräs) »äro 

 i vidsträckta delar af landet alldeles obekanta». Men man 

 besinnar därvid ej, att så ännu mer måste blifva fallet med 



