54 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



Carcx (jlauca benämnes i >;normalförteckningen» Grrusstarr, 

 men detta namn är redan af Linné gifvet åt Carex liirta. 



Carex resicaria kallas af Linné Biåsestarr, Lappskostarr, 

 hvarjämte han såsom provinsnamn anför Lappskogräs. Lilje- 

 blad, Nyman, E. Fries, Krok & Almquist m. fl. använda äfven 

 Biåsestarr, medan »normalförteckningen > har det nybildade 

 och svårbegripliga namnet Skostarr. Hvarför det häfdvunna, 

 särdeles karakteristiska namnet Biåsestarr skall förkastas, 

 är svårt att förstå, i all synnerhet som redan Retzius påpekat, 

 att icke endast Carex vesicaria utan äfven andra arter an- 

 vändas som »skogräs». 



Scirpus caespitosus kallas af Linné Myrsäf, hvilket namn 

 äfven användes af Liljeblad och Retzius. E. Fries anför be- 

 nämningen Ramme, som äfven finnes hos Krok & Almquist. 

 oNormalförteckningeu) har hvarken det ena eller andra nam- 

 net, utan adopterar i strid med prioritetslagarne Nymans 

 benämning Tufsäf. 



Nu anförda exempel torde tillräckligt ådagalägga, att 

 prioritetshänsynen, såsom rektor Almquist påstod, blifvit 

 åsidosatta icke en utan många gånger. Exemplen hade ju 

 kunnat mångfaldigas, men då redan förut blifvit framhållet, 

 att vid pass en fjärdedel af vår floras svenska släktnamn till 

 trots för prioritetslagarne och utan rimlig anledning blifvit 

 förkastade samt ersatta med nya, torde det redan anförda 

 vara mer än nog;. 



Växlande begränsning af släktena. 



Redan E. Fries påpekar omöjligheten af att förena folk- 

 språket — de svenska namnen — med de systematiska lagar- 

 ne, detta därför att de systematiska åsikterna allt jämt växla, 

 medan växtens svenska namn givetvis bör förblifva oför- 

 ändradt. Blåbär bör t ex. alltid bibehålla sitt namn, vare 

 sig arten föres till Vaccinium eller Myrtillus o. s. v. Redan 

 häraf framgår, att >>normalförteckningens» binära samman- 

 skrifningssystem icke är användbart. Ty dä släktena i olika 

 arbeten begränsas på olika sätt, blifver följden den, att äfven 

 de svenska namnen, i enlighet med »normalförteckningens» 

 grundprincip, komma att blifva olika i olika arbeten. Triti- 

 cum caninum, som af Linné fördes till släktet Elymus, erhöll 



