62 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



ökats. Att »normalförteckningen» på grund af sina olämpliga 

 grundregler och många undantag icke lämpar sig såsom rätte- 

 snöre vid undervisning, torde af det förut anförda få anses 

 till fullo bevisadt. Att Neumans flora i fråga om de svenska 

 växtnamnen måste erhålla samma dom synes mig lika visst, 

 oafsedt de förtjänster densamma till äfventyrs i öfrigt må 

 äga. Skulle en ny upplaga af densamma komma till stånd, 

 vore det därföre önskligt, att de svenska namnen antingen 

 anfördes efter en grundväsentligt förändrad metod eller att 

 de helt och hållet utelämnades. 



4. Den metod, som bör användas. 



Såsom i det föregående ofta framhållits, använde Linné 

 inga svenska släktnamn. I företalet till Flora svecica säger 

 han själf, att om han bildat svenska namn för hvarje växt 

 och därvid äfven velat göra afseende på släktena, så skulle 

 dessa namn »för allmänheten blifvit lika svåra att förstå 

 som de latinska^). Oaktadt sålunda svenska släktnamn saknas 

 i Flora svecica, kunde detta arbete med hänsyn till de svenska 

 växtnamnen af E. Fries 1864 betecknas såsom >;den full- 

 ständigaste och pålitligaste förteckning vi ännu äga». 



I själfva verket äro svenska namn på släktena, såsom 

 afseende betydligt mera artificiella begrepp än namnen på 

 arterna, af jämförelsevis underordnad betydelse, hvarför från- 

 varon af desamma i Linnés Flora svecica icke torde vållat 

 någon olägenhet. Det är ju arterna (och varieterna, »sor- 

 terna»), om hvilka intresset i det dagliga lifvet rör sig, och 

 därför finnas i folkspråket endast namn på dessa. 



Det är att beklaga, att ehuru E. Fries upprepade gånger 

 framhåller, att artnamnen böra förblifva oförändrade, medan 

 de systematiska åsikterna växla, så riktade han dock sin 

 uppmärksamhet företrädesvis åt släktnamnen. Genom sina 

 grundliga studier inom hithörande områden hade han annars 



