64 A. G. NATHORST, SVENSKA VÄXTNAMN. 



Den mer än åttioåriga erfarenheten i fråga om förträff- 

 ligheten af den för djuren använda namngifningsmetoden 

 borde ju lifligt mana till försök att tillämpa densamma på 

 växterna. Såsom redan förut anförts, var det också denna 

 metod, som af Vetenskapsakademien i hennes utlåtande öfver 

 förslaget till »normalförteckning» förordades såsom den mest 

 praktiska: ordet -släktet borde ingå i släktnamnen och de 

 svenska namnen ställas före de latinska. 



I »normalförteckningen» får man visserligen icke veta, 

 att denna metod förordats af Vetenskapsakademien. Den 

 omnämnes endast i en not å sid 7, såsom »föreslagen från ett 

 och annat håll», hvarefter det heter: 



»Ett sådant tillvägagående måste dock och det på goda 

 grunder förkastas, då det dels står i uppenbar strid mot de 

 åsikter, som omfattats af alla de bättre arbetarne på svenska 

 nomenklaturens område (Linné, Fries, Hartman, Liljeblad, 

 Nyman, Lilja m. fl.), dels skulle både strida mot svenskt 

 språkbruk och vid tillämpningen stöta på stora svårigheter. 

 Så t. ex. blefve det tvifvelsutan för den stora allmänheten 

 alltid motbjudande att säga, att rönnen hör tilJ oxelsläktet 

 (eller tvärt om oxeln till rönnsläktet), att plommon hör till 

 häggsläktet (eller tvärt om), att kvesan hör till potatis- 

 släktet eller nattskattesläktet eller potatisen till kvese- eller 

 nattskattesläktet o. s. v.» 



Man kan väl knappast tänka sig mera betydelselösa in- 

 vändningar, hvilka icke förty af Landbruksstyrelsen an- 

 sågos tillräckliga för att icke acceptera Vetenskapsakademiens 

 förslag. Såsom vi veta, använde Linné inga svenska släkt- 

 namn, och huru de skulle sett ut, om han infört sådana, är 

 icke godt att säga, men på »normalförteckningens» stånd- 

 punkt stod han i alla fall icke. Att anföra Nyman vittnar 

 om okunnighet, då, såsom of van visats, just han använde 

 sammansättningar med -släktet i alla de fall, då svenska 

 släktnamn af honom anföras, såsom t. ex. Brunskäre- 

 släktet, Nocksläktet, Sötblomsläktet, Röllikesläktet, Klöfver- 

 släktet, Starrsläktet o. s. v., medan han i andra fall, i likhet 

 med Linné, icke använde svenska släktnamn. Hvad Liljeblad 

 angår, så är det just från honom, som den hittills rådande 

 oredan härstammar, ty det var han, som först införde rent 

 godtyckliga svenska släktnamn, ofta bildade af förbråkade 

 latinska, hvilka därför med rätta blifvit utdömda af E. Fries. 



