10 K. JUNGXEK. ANATOMIEN HOS FAMILJEN DIOSCORE^. 



på olika höjd hos samma individ. Antalet i hvarje krets kan 

 hos Dioscorea retusa, som dock vanligen har 5, nedgå till 4. 

 Hos Dioscorea Batatas har jag funnit exemplar, som på den 

 tjockaste delen af stammen har 18 i hvarje krets. 



Strax utom kärlknippena visar sig på tvärsnittet uf en 

 Dioscorea-stam (Tafl. I, fig. 8) ett enkelt koncentriskt cell- 

 latrer. som är endodermis. Genom denna delas sålunda grund- 

 väfnaden i en yttre strängfri zon och en derinom befintlig 

 strängföraude, som slutligen förvedas. 



Den utom endodermis belägna af 4 — 7 tangentialt riktade 

 cellager sammansatta barkväfnaden förblir oförvedad och är 

 vanligen i de vttre lagren kollenkvmatisk. 



1) Om väfuadernas differentiering och företrädesyis 

 kärlkuippets uppkomst och utveckling. 



Då det är utvecklingen af kärlkuippena och de öfriga 

 väfnaderna, sådan denna försiggår i stammen, som jag hufvud- 

 sakligen undersökt, och då i utvecklingshistorien äf\'en såsom 

 ett moment ingår det fullt utbildade stadiet, så skall jag, 

 innan jag från början följer väfnadsdifFerentieringeu i den- 

 samma, förutskicka beskrifningen af den definitiva bygnadeu, 

 sådan den der ter sig. Jag väljer Dioscorea retusa, då jag 

 hos denna noggrannast kunnat följa förändringarne. 



På figur 7 (Tafl. I) visar sig ytterst den allmänna endo- 

 dermis fyld med stärkelse. Derinom mellan denna och kärl- 

 knippena tillhöra ungefär två cellager grundväfnaden. Huru 

 mycket som tillhör denna och huru mycket kärlknippet, kan 

 man temligen noga bestämma, så länge man har med ett 

 yngre stadium att göra, ty den särskilda kärlknippeslidan, 

 som ruudtomkriug omger hvarje kärlknippe, betecknar här 

 gränsen genom sina stora, ofta med stärkelse fylda och i 

 riktning af knippets periferi sträckta celler, men i äldre sta- 

 dier är denna gräns på grund af elementens likformighet 

 utåt mindre tydlig. Man kan likväl äfven i framskridet sta- 

 dium i den utåt belägna delen finna hvar den särskilda slidan 

 går, å ena sidan genom att följa denna inifrån stammens 

 inre del, der den alltid är tydligare, å andra sidan genom att 

 iakttaga, hvar man har de yttersta kärlen; ty slidan går i 

 regeln så, att hon lemnar mellan sig och dessa endast en 



