BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAXD 13. AFl). III. N:0 7. 11 



enkel rad af vedparenkym. Det är dock att märka, att den 

 särskilda kärlknippeslidan, ehuru den är väl skild från kärl- 

 knippet, likväl i stammen sällan är skild från den öfriga grund- 

 väfnaden. Den är icke att jemföra med den allmänna sträng- 

 slidan eller endodermis, som alltid är olika till cellernas form 

 och bygnad såväl den utom som den inom belägna gruud- 

 väfnaden. Emellan två kärlknippen består grundväfuaden af 

 två intill hvarandra belägna dylika slidor och stundom dess- 

 utom af ännu ett lager af celler mellan dem, så att märg- 

 strålarne i allmänhet utgöras af 2 — -3 cellager. Om man på 

 tvärsnittet af en stam hos Dioscorea retusa sammanbinder 

 medelst räta linier kärlknippenas innersta element (Tafl. I, 

 fig. 8), så bildas derinom en liksidig ferahörning, bestående 

 af ungefär 10 celler. Såväl denna innersta del som märg- 

 strålarne och den utom knippena men innanför endodermis 

 befintliga delen af grundväfnaden äro i det slutliga stadiet 

 förvedade med undantag af några få i det innersta partiet 

 strödda enkla vertikala rader af rafidförande celler. 



Hvad den yttre grundväfuaden eller barken beträffar, så 

 består denna såsom jag förut nämnt af flere lager större celler, 

 hvilkas väofcrar äro kollenkvmatiska. Af tvärsnittet (Tafl. II, 

 fig. 19) ser man, att de celler som ligga närmast under en 

 klvföppning äro mindre kollenkymatiska och försedda med 

 större intercellularrum än de som ligga längre bort men till- 

 höra samma lager. Figur 18 (Tafl. II) visar stammens bark 

 i längdsnitt. 



Innanför den särskilda kärlknippeslidan tillhör allt kärl- 

 knippet och någon i detsamma inskjuten grundväfnad eller 

 något sammansatt kärlknippe finnes, såsom också ntveckliii- 

 gen snart skall visa, icke hos Dioscoreerna. 



Ett yttre kärlknippe är bygdt på följande sätt. Innerst 

 mot stammens centrum eller med andra ord vid knippets inre 

 pol ser man (Tafl. I, fig. 7) dess först uppkommande parti, 

 prototioemet, omgifvande en rad eller en grupp celler, som 

 utgöra protoxylemet. Det förra består af smala och tunn- 

 väggiga celler. Närmast intill protoxylemet äro dessa celler 

 mycket långa och smala och svåra att skilja från de först 

 uppkommande med långt skilda ringar försedda protoxylem- 

 elementcn. Närmare grundväfnaden blifva de något vidare och 

 på samma gång kortare. De hafva alltid sneda bottnar och 

 äro samtliga, vid tiden för de utåt belägna vekbastgruppernas 



