32 R. JUNGNER. ANATOMIEN HOS FAMILJEN DIOSCORE^. 



ntlöpaude grenspårsträngarne. Dels ökas också fibrovasal- 

 massan på detta nodusområde genom de böjningar, som de 

 i grenar och blad utgående knippena alltid måste företaga. 



Hvad särskildt sättet för bladspår och grenspår att sluta 

 i en nodus beträffar, så tillgår härmed så, att ett knippe, om 

 det tillhör den inre eller grenspårkretsen, då det närmar sig 

 den nodus, i hvilken det skall upphöra, går i någon mån 

 radialt snedt inåt och, om det tillhör bladspåren, dessutom 

 äfven tangentialt snedt mot den i förra fallet midt under, i 

 senare fallet snedt under utlöpande grenspårsträngen, hvarvid 

 det först medelst de utåtvända kärlknippeelementen eller de 

 på sidan belägna sammansmälter med det utlöpande knippet 

 (Tafl. 1, figg. lo och 11), hvarefter de öfriga delarne succes- 

 sivt lägga sig intill och sammansmälta med likartade, så att 

 kärl lägga sig intill kärl, silrör till silrör och slutligen protoxy- 

 lem till protoxylem. Det är genom sjelfva denna förening 

 mellan likartade väfnader, som dessa tilltaga i omfång och 

 derigenom bidraga till nodusbildningen, och som de särskilda 

 elementen äfven till sin bygnad förändras, hvarom mer längre 

 fram vid redogörelsen för de särskilda väfnaderna och ele- 

 menten i fibrovasalsystemet. 



Nodusbildningen har äfven en annan uppgift än den att 

 förmedla saftutbytet mellan stammens olika kärlknippen; den 

 har nämligen äfven till sin funktion att stödja de grenar, 

 hvilka i regeln uppkomma i bladvecken, och som stundom 

 utgå nästan horizontalt och icke sällan nå en ansenlig längd, 

 innan de komma i tillfälle att slingra sig om ett stöd. För 

 den skull ha samtliga kärlen i nodus blifvit kortare och sma- 

 lare samt hårda, dock utan att ha synnerligen tjocka väggar. 

 Men då dessa element alltid rundt omkring äro försedda med 

 tätt stående genombrutna porer (Tafl. V, fig. 40), så synes 

 detta visa, att de, på samma gång de erbjuda ett stöd för 

 grenen, äfven tjena till att åstadkomma en lättare vatten- 

 kommunikation. 



Adventivknoppar uppstå såsom nämndt är i bladvecken, 

 och deras knippen lägga sig intill de öfriga grenspårens 

 yttre sida och upphöra i sjelfva nodusbildningen. Såväl 

 härigenom som äfven derigenom, att stundom små, som det 

 synes blindt slutande, strängar förekomma mellan de öfriga 

 knippena (Tafl. V, fig. 11), kunna tvärsnitten genom en nodus 

 bli ytterst komplicerade. Om nu någon gång det inträffar. 



