BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAU. HANDL. BAND 13. AFD. III. N:0 7. 89 



knippe hos Dioscorea retusa. Hos båda ser man, huru vek- 

 bastgrupperna äro omgifna af xylcrnet. Vi ha alltså här 

 liksom hos öfriga Monokotyler att göra med slutna knippen. 

 Och i bygnaden för öfrigt skilja sig dessa från de flesta 

 Monokotylernas kärlknippen nästan endast deruti, att här 

 finnas flere vekbastgrupper, och det gifves i detta hänseende 

 ingenting, som erinrar om Dikotylerna. 



Gör man nu successiva tvärsnitt allt närmare en nodus 

 underifrån, så börjar en förändring inträda i bygnaden af de 

 knippen, som här skola utlöpa. Aktgifver man då först på 

 grenspårsträngarne, så visar sig en förändring först beträffande 

 protoxylem och protofloem, i det att dessa grupper tilltaga 

 i mäktighet allt mer och mer. Detta synes till största delen 

 bero derpå, att flere ofvanifrån kommande knippen lagt sig 

 intill hvar och en af dessa grenspårsträngar. Protofloem- 

 grupperna sammansmälta slutligen med hvarandra helt och 

 hållet. Något högre upp i nodus sker en utvidgning äfven af 

 det öfriga xylemet och floiimet, så att först de mellersta och 

 derefter de yttre vekbastgrupperna af samtliga utlöpande 

 grenspårsträngar småningom allt mer utvidgas och slutligen 

 helt och hållet sammansmälta. Denna bygnad är beroende 

 på den successiva tillslutningen vid upphörandet af de 

 ofvanifrån kommande strängarne. Vid sammansmältningen 

 af två knippen, som tillgår så, att likartade delar lägga sig 

 intill likartade, måste nämligen helt naturligt såväl silrör, 

 följeceller och sklerenkymceller som äfven kärl och ved- 

 parenkymceller tilltaga i antal. Det ställe i nodus, der gren- 

 spåren upplösa sig för att bilda grenens kärlknippekretsar, 

 utmärker sig för det första derigenom, att här alla de större 

 kärlen ersatts af de ofvan omtalade trakeiderna, hvilka stundom 

 så talrikt förekomma, att kärlknippets form icke mer kan 

 urskiljas, för det andra derigenom, att silrör och följeceller 

 här äro kortare, men till antalet betydligt flere inom hvarje 

 knippe än förhållandet var i internodierna. 



Beträflfande bladspårsträngarne så undergå äfven dessa 

 någon förändring i nodi. Kärlen blifva flere och mindre och 

 sinsemellan mer lika stora än i internodierna, och så är äfven 

 fallet med silrören. Knippet i sin helhet får i tvärsnitt en 

 mer elliptisk form. 



Vid undersökningarne af knippena i bladskaftet och i 

 bladskifvan har jag mest användt Dioscorea japonica, då denna 



