u 



NATHORST, FRCKTFORMER AF TRAPA XATAXS. 



fram skola lära känna, men nu skildrade förhållande är det 

 vanliga. Sådana utdragna coronata-f oimer, hos hvilka kronan 

 allt jemt är väl utvecklad, kunna lämpligen benämnas elongata. 

 I sin längst hunna utvecklingsgrad blir äfven hos denna form 

 den öfversittande delen störst (taf. 2, fig. 1). 



När frukter af /a'^'^(7a<a-typen förlängas, kan detta stundom 

 ske på analogt sätt, den öfversittande delen blir då snabellik, 

 och fruktformen kan benämnas rostrata (taf. 2, fig. 3, taf. 3, 

 fig. 9). ]\Ien i andra fall beträflTar förlängningen hela den 

 öfversittande delen af frukten, och denna förlängda del får 

 derföre en pyramidlik eller kägelformig gestalt och öfvergår i 

 sin mest utbildade form till Akeschougs varietet conocarpa. 

 Att döma af Areschougs figurer samt af tvenne i Riksmuseum 

 befintliga af H. Santesson i Immeln tagna frukter, saknar näm- 

 ligen conocarpa kronan kring fruktmynningen och tillhör så- 



Fig. 4. Trapa natans f. conocarpoides. Fig. 5. /. suhconoearpa. 



Båda från Ungern, naturlig storlek. 



lunda hvvigatas typ. Former, som ej nått fullt så långt, kunna, 

 om man så vill, benämnas conocarpoides och suhconoearpa, 

 det senare namnet ano-ifvande ett större närmande till cono- 

 carpa än det förra. Afbildningar af sådana former från Un- 

 gern meddelas här ofvan i hg. 4 och 5; den sistnämnda står 

 den skånska conocarpa mycket nära, och den öfversittande 

 delen är liksom hos denna från sidorna hopplattad. Tornarne 

 äro dock starkare än hos Immelns conocarpa, men i det hela 

 är öfverensstämmelsen så stor, att det, med den lilla förändring 

 i diagnosen öfver conocarpa, som nedan föreslås, nästan turde 

 vara rigtigast att föra exemplaret från Ungern till densamma. 

 Conocarpa karakteriseras af Areschoug på följande sätt '): 

 »Varieteten skiljer sig från hufvudformen genom större glatt- 

 het, tornarnes fäste nedom fruktens raidt och den hopplattade, 



') F. Areschoug Skånes flora, 2:dra upplagan, sid. 291. Lund 1881. 

 Jemför äfven ofvan anförda uppsats. 



