BIHAXG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 13. AFD. III. N:0 10. 39 



jag vill ej lemna oanmärkt, att ifrågavarande frukter ganska 

 mycket erinra såväl om det i Riksmuseet förvarade exem- 

 plaret från pålbyggnaderna vid Robenhausen i Schweiz, som 

 äfven om frukterna från Lolland. Xaturlio-tvis kan man icke 

 bevisa, att detta antagande är riktigt, det är ännu blott en 

 förmodan. I alla händelser öfverensstämma Xäsbyholmsfruk- 

 terna med den i vestra Europa vanliga formen. 



Deremot torde det vara tvifvel underkastadt, luiruvida 

 Tnipa kommit till de trenne öfriga fyndorterna med menni- 

 skans tillhjelp. Huru den invandrat kan för närvarande endast 

 blifva föremål för gissningar, och jag vill derförc ej inlåta 

 mig dcrpå. Blott det skall påpekas, att Trapas spridning till 

 Sverige, särskildt till Småland, kanske blir nå^ot mindre gåt- 

 full sedan det blifvit gjordt sannolikt ';, att Östersjön, eller 

 åtminstone norra delen deraf, under ett skede af den postgla- 

 ciala tiden varit en verklig sötvattenssjö. Man blir i alla hän- 

 delser benägen för det antagandet, att den småländska oeli 

 nordskånska Trapa kommit till Sverige från svdost, 

 der temligen motsvarande former ännu äro till finnandes. 



Det synes vidare vara mycket sannolikt, att Storuttcrn 

 varit den ursprungliga förekomstorten, och att växten derifrån 

 på ett eller ftnnat sätt blifvit förd till Immelu. De i båda dessa 

 sjöar förekommande formerna af coronata (jemför taf. 1, fig. 13 

 med taf. 3, lig. 5), hevigata rostrata (jemför taf. 2, fig. 3 med 

 taf. 3, fig. 9) och conocarpa (jemför taf. 2, fig. 5 — 6 med taf. 3, 

 fig. 12 — 14) äro med hvarandra så öfverensstämmande, att de 

 med bestämdhet synas angifva en nära förvandtskap. Men 

 med ett sådant antagande möter genast svårigheten att för- 

 klara, att alla dessa former förekomma på båda lokalerna. 

 Antager man, att förflyttningen skett med menniskans till- 

 hjelp, så försvinner visserligen denna invändning af sig sjelf, 

 men det är svårt att inse, hvarföre då ej hellre den med kraf- 

 tigare frukter försedda Sulegångs-formen skulle blifvit förd till 

 Immeln. Har spridningen deremot egt rum medelst foglar, 

 blefve man nödsakad att antaga, att den försiggått medan ännu 

 suhcoronata eller Icevif/ata var öfvervägande, och att den till 

 Immeln spridda formen sedermera utvecklat sig å ena sidan 

 till coronata och elonr/ala, å den andra till conocmpa. Ofver- 

 ensstämmelsen mellan de ofvan anförda formerna i Storuttcrn 



') H. MuNTHE, Om postglaciala aflagringar med Ancylus fiuvuitills 

 på Gotland. Öfveraigt af K. Vet.-Akad. Förh. 1887, N:o 10, sid. 719. 



