BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 25. AFD. III. N:0 2. 7 



förra kallas vanligen vårgroende, ehuru åtskilliga kunna gro 

 rätt sent på sommaren {Senecio viscosus, Euphrasia strida, 

 Juncus hufonius m, fl.). 



Då de vinterannuella växterna äga viss likhet med de 

 bienna, hafva bägge grupperna af Warming (1. c. p. 9) sam- 

 manförts under namnet dicyJcliska växter. Men att likställa 

 det äldre begreppet, bienna växter, med det yngre och vid- 

 sträcktare, dicykliska, synes mig ej riktigt, hvarför jag, så- 

 som nämndt är, tager termen bienn i den äldre betydelsen. 

 Härtill föranledes jag för öfrigt ej blott af formella skäl. 

 Jag skall här angifva de grunder, enligt hvilka jag anser 

 den AscHERSONska indelningen böra bibehållas. 



De vinterannuella växter, som grott på hösten ena året, 

 fruktificera följande vår eller sommar. Frön af denna första 

 generation hinna i allmänhet gro andra sommaren; den andra 

 generationens frön gro den tredje sommaren o. s. v. På t. ex. 

 10 år utvecklas följaktligen 10 successiva generationer. De 

 bienna växterna, som enligt sakens natur måste vara vår- 

 groende, och hvilkas frön följaktligen hvila öfver vintern, 

 medhinna under nyss nämnda tid endast 5 successiva genera- 

 tioner. De vinterannuella arterna hafva följaktligen dubbelt 

 så många tillfällen till spridning och kunna under för öfrigt 

 lika omständigheter utbilda dubbelt så stor frömängd på 

 samma tid. Man kan väl därför knappast säga, att utveck- 

 lingsfaserna äro ungefärligen samtidiga,^ då den ena växten 

 medhinner två generationer, under det den andra upplefver en. 



För öfrigt anföras af Brundin så många skiljaktigheter 

 mellan de två grupperna, vårgroende och höstgroende dicykli- 

 ska växter, att ett strängare särskiljande af dem blott på 

 dessa skäl måste anses fullt berättigadt. 



Se vi åter på de öfriga 1-åriga växterna, så äro de som- 

 marannuella visserligen ganska väl åtskilda från dem, som 

 af Warming m. fl. sammanföras såsom dicykliska växter. 

 Men skiljaktigheten upphäfves delvis därigenom, att de flesta 

 (eller kanske alla) dicykliska höstgroende växter äfven kunna 

 alstra sommarannuella generationer. Och hvad beträffar de 

 s. k. efemera arterna (t. ex. Senecio vulgaris, Lamium-arteT, 

 Veronica agrestis, Stellaria media), så gro de i större mängd 

 på hösten än på våren liksom de rosettbärande till Draha 



^ Jfr Brundin, Bidrag till kännedomen om de svenska fanerogama örter- 

 nas skottutveckling och öfvervintring, Ups. 1898, p. 15. 



