BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 25. AFD. III. NtO 2. 11 



kunna inträffa. En del frön skulle efter en viss hvilotid af 

 höstens höga och jämna temperatur och markens fuktighet 

 lockas att gro. Under mycket milda vintrar skulle grodd- 

 plantan uthärda, lika väl som vårgroende växter kunna tåla 

 ett par veckors snö i april eller maj i nordliga tempererade 

 trakter. Dessa individ, som länge dröjt på vegetativt stadium, 

 skulle därigenom blifva kraftigare, kunna producera flera 

 och i följd af tidigare mognad under soliga dagar bättre frön, 

 hvilkas afkomma med framgång kunde upptaga kampen med 

 den äldre rasen. Så kunde höstgroning alltmer fixeras och 

 växten blifva dicykliskt annuell. Det här tänkta förloppet 

 kan delvis påvisas i naturen. Sinapis arvensis är i regeln 

 sommarannuell, fröna hafva ingen bestämd groningstid, utan 

 gro allmänt äfven på hösten, men plantorna frysa nästan 

 alltid bort utan föregående frösättning. Någon gång händer 

 likväl att enstaka individ i skydd af rågbrodden kunna öfver- 

 lefva vintern. Detta har jag iakttagit på Gotland under 

 blida vintrar; om det inträffar pä Sveriges fastland, vet jag 

 ej. Detsamma inträffar oftare med Euphorhia Ilelioscopia, 

 Ftimaria officinalis och har t. ex. hos Scandix Pecten blifvit 

 helt vanligt. Då groningsvillkoren om hösten i allmänhet 

 äro bättre uppfyllda än på våren, kunna nog höstgroende 

 individ vinna på de vårgroende. 



Den fixering af utvecklingstiden, särskildt blomningen, 

 som ägt rum hos de med rosett öfvervintrande annuella 

 arterna (grupp Ä här nedan), tyder dock på en hastigare 

 öfvergång mellan sommar och vinter än i maritimt klimat är 

 fallet. Man skulle kunna förklara denna biologiska typs 

 uppkomst därmed, att kontinentalt klimat åter efterträdt det 

 maritima, hvarigenom kanske somliga växter återgått till 

 sin sommarannuella utveckling, men andra fixerats såsom 

 dicykliska. 



Under förutsättning att de öfvervintrande annuella 

 typerna utbildats ur de sommarannuella, är det klart, att 

 öfvervintringen ej kan anses vara följden af en uppskjuten 

 blomning, liksom om de höstgroende individen skulle normalt 

 hafva blommat samma år som moderväxten. Riktigare är 

 att anse groningen och den första utvecklingen af grodd- 

 plantan vara jämförlig med prolepsis hos fleråriga växters 

 knoppar och förblomstring (proanthesis)^ hos blomställningar. 



1 V. WiTTROCK, i Bot. Not. 1883, p. 21. 



