12 K. JOHANSSON. GOTLANDS HAPAXANTISKA VÄXTER. 



I analogi härmed kan företeelsen benämnas förgroning. Den 

 kan försiggå utan skada hos en del växter, t. ex. hos Lappa- 

 arter, och det är ej omöjligt, att dessa växters egendomligar 

 utveckling kan bero härpå. 



Att sommarens första och normala generation af en som- 

 marannuell växt skulle kunna uppskjuta sin blomning och 

 därefter öfvervintra, hvarigenom fullt bienna individ skulle 

 uppstå direkt ur de rent sommarannuella är äfven mindre 

 sannolikt, enär vårgroende växter endast om våren, då de 

 ännu befinna sig på en lägre grad af utveckling, pläga ut- 

 sättas för låg temperatur och således kunna antagas på detta 

 stadium vara mera härdiga än på ett senare stadium. Alla 

 iakttagelser visa också, att yngre groddplantor (kanske ej 

 de allra yngsta) äro mer härdiga än äldre (Ex. Äethusay 

 Erodium, Sinapis). 



Mera sannolikt är det, att bienna typer kunna återgå till 

 sommarannuella. Åtminstone uppträda bland bienna växter 

 enstaka individ med blommor redan första sommaren (Ex. 

 Daucus Carofa^ Carlina vtilgaris, Beta vulgaris)', och lefnads- 

 loppet förkortas regelmässigt hos många arter, då de komma 

 i varm och lagom näringsrik jord (t. ex. Sisi/nibrium officinalé). 

 Blomning inträder under sådana omständigheter redan första 

 året äfven hos åtskilliga perenna växter. 



Hvad beträffar uppkomsten af de bienna växterna (i den 

 mening termen här tagits), kan denne typ hafva uppstått 

 ur den perenna, likasom enstaka individ af normalt perenna 

 arter som bekant blifva bienna, om lifskraften allt för mycket 

 nedsättes genom riklig blomning. Man kan också tänka sig 

 de bienna växterna uppkomna af de vinteranuella, om fröna 

 hafva förmågan att öfvervintra utan att förlora sin grobarhet. 



Såsom ofvau antyddes kan man sluta sig till att mari- 

 tima klimat bäst passa för de öfvervintrande hapaxanterna, 

 och att heta somrar, men kalla vintrar (kontinentalklimat) 

 äro tjänliga för sommarannuella former. 



För att se, huruvida ofvanstående sats låter förlika sig 

 med arternas kända eller förmodade växtgeograliska ursprung, 

 har jag rådfrågat prof. F. R. Kjellmans föreläsningar öfver 

 den skandinaviska fanerogamllorans utvecklingshistoria (i lito- 

 gratiskt öfvertryck) och därvid funnit, att de rent sommar- 

 annuella gotländska arterna bestå till 9 % af glacialväxter, 

 2o % af subglacialväxter och 6 % af stäppväxter, men endast 



