30 K. JOHANSSON, GOTLANDS HAPAXANTISKA VÄXTER. 



Jag har förut uppvisat de vinterannuella arternas öfver- 

 lägsenhet i antal öfver de sommarannuella. Då emellertid 

 de flesta eller kanhända alla till förstnämnda grupp hörande 

 arter äfven kunna vara vårgroende, skulle man vänta, att 

 den växtfysiognomiska öfvervikten minskas genom vegeta- 

 tionsmassans uppdelning i två afdelningar, af hvilka endast 

 den ena är höstgroende. Hos de flesta vinterannuella arter 

 är dock höstgroning regel och vårgroning undantag. Hvad 

 särskildt ogräsfloran i höstsäd beträfl'ar, hör den afgjordt till 

 de höstgroendes grupp. De på våren uppkommande grodd- 

 plantorna äro där mycket få i jämförelse med de öfriga, och 

 detta är ock helt naturligt, då ju dessa växters frön i all- 

 mänhet ej behöfva någon eftermognad och groningsmöjligheten 

 måste vara ofantligt mycket större på hösten i den nyss be- 

 redda åkern under jämn och måttligt hög temperatur samt 

 stor fuktighetsgrad än sedermera på våren. Dessutom är den 

 på våren täta sädesbrodden ej synnerligt lämplig för nya 

 groddplantors fortkomst; de som redan genomlupit sitt för- 

 stärkningsstadium, äro mera oberoende af konkurrensen med 

 den hastigt tillväxande säden. Det sagda bestyrkes ytter- 

 ligare däraf, att åkrar besådda med vårsäd vanligen länge 

 förblifva fria från ogräs. Mot hösten, efter skörden utvecklas 

 då en mängd sommarannuella individ, som förut hållits till- 

 baka i sin utveckling, ja en del frön gro först nu. 



De s. k. efemera arterna, sådana som Senecio vulgaris, 

 Veronica agresfis, Stellaria media, Laniiiim-SLrtema, träfl'as 

 visserligen hela sommaren i floralt stadium, men mängden af 

 blommande individ är utan jämförelse störst på våren, då de 

 öfvervintrande groddplantorna börja blomma. Då äro träd- 

 gårdsland och trädor öfversållade med Lamiiim purpnrcum, 

 hvilken man längre fram på sommaren ofta söker förgäfves; 

 i höstsäd finnes vid skördetiden knappt ett enda friskt individ, 

 ty alla hafva fruktificerat och vissnat. 



Afven ruderatplatser, sandfält, hällmarker äro på hösten 

 beströdda med groddplantor, som i antal icke eller föga 

 understiga de på dessa ståndorter under våren eller försom- 

 maren blommande individen. 



De vinterannuella arternas öfverlägsenhet i antal mot- 

 svaras vidare på Gotland af en icke obetydlig öfverlägsenhet 

 i frekvens. Betänker man därjämte, att de vinterannuella 

 individen vanligen äro större i följd af yppigare bladbildning, 



