18 K. JOHANSSON, NYA ARCHIERACIER. 



största bredd nära midten och en rundadt tvär — vigglik 

 bas med tydligt nedlöpande skifva. De mellersta och inre 

 rosettbladen äro ofvan midten vigglikt afsmalnande, men i 

 själfva spetsen tvärt aftrubbade, de mellersta med en tvär 

 och bred spets, de inre med en smalare, men dock rätt trub- 

 big. Stjälkbladet är tvärt hopdraget till en ofta smal och 

 hvass spets. Tandningen är mycket grund; de flesta bladen 

 äro jämnt bukttandade med konkava mellankanter och båg- 

 formiga tänder, som dock äro riktade något litet framåt. På 

 stjälkbladet äro tänderna smalare och något litet spetsiga 

 samt glesa, ofta nog så små, att bladet förefaller helbräddadt. 

 Formen hos de mellersta och inre rosettbladen växlar mellan 

 ovalt elliptisk eller äggrund och bredt ovalt lansettlik. Stjälk- 

 bladet är litet smalare. Storleken är hos de flesta betydlig. 



Blomställningen är vanligen mycket mångblomstrig med 

 mest raka och föga utstående grenar; endast de öfre, korta 

 o-renarna kunna vara något utbredda och bågformiga. De 

 flesta grenarna nå högt öfver topphålken. Från vecket af 

 stjälkbladet (undantagsvis från stjälkbasen) utgår ofta en 

 lång gren, som i spetsen bär en mångblomstrig vippa. Hålk- 

 skaften äro mörka af små, delvis mycket korta glandier 

 samt glesa, korta, mörka hår, mellan hvilka ett gråaktigt 

 ludd framlyser. Såväl grenar som hålkskaft äro ovanligt 

 tjocka. 



Hålkarna äro smala, grågröna med kort äggrund bas och 

 rätt lösa basfjäll. De långa fjällen äro bi-eda, till formen 

 lansettlika, de flesta utprägladt, de innersta t. o. m. skarpt, 

 spetsiga; alla äro klädda af täta, delvis mycket korta, i yngre 

 stadium gulhufvade glandelhår, glesa eller strödda korta hår 

 och ett mot kanterna till en bred, men ej tydligt markerad 

 rand hopadt ludd. Stiftet är mörkt. 



Frukterna synas svagt utbildade. Så var åtminstone 

 förhållandet under den regniga sommaren 1898. 



Med H. clanicum Duhlst. har denna form genom sina stora 

 och breda blad en viss habituell likhet, men släktskapen 

 kan ej vara stor. Hålkfjällen erinra genom sin tydliga spets 

 något litet om den eljes helt olika H. ^nhsilvaticum AJmqii. 

 (Dahlst., Hier. exs. Ill: 72). Om också afliniteten till förut 

 kända former af gruppen senddovrense är ringa, så kan dock 

 ej betviflas, att rätta platsen för den nu beskrifva formen 

 är att söka bland de serier, som förena H. dorrcnse med H. 



