BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. IIANDL. BAND 25. AFD. III, N:0 7. 27 



mm. latse, floccis in dorso raris v. solitariis, in margine den- 

 sinscalis — densis et coma mediocri ab apice aliqnantulnm 

 decurrente + angnste albolimbatae. 



Calathium saturate luteum, c:a 35 mm. latum, parum 

 radians. Ligulce apice vnlgo glabree, interdiim paullnm cilio- 

 latse. S.ti/lus vivns + fuscohispidulus. 



Karaktäristiska kännetecken på denna form äro bladens 

 tjocklek och mörka färg samt framför allt deras på båda 

 sidor mjnka och ovanligt täta hårbeklädnad. De yttre bladen 

 hafva stundom svagt hjärtlik bas, eljes är bladbasen meren- 

 dels afrundad eller något afsmalnande. De mellersta och 

 inre rosettbladen hafva i följd af de obetydliga, ytterst korta 

 och smala, jämna och framåtriktade tänderna, ganska regel- 

 bundet bågformiga kanter och variera till omkretsen från 

 utprägladt äggrunda (de yttre) till äggrundt eller ovalt lan- 

 settlika samt äro i allmänhet kort tillspetsade, endast de 

 innersta tydligt spetsiga. Stjälkbladet är vanligen ensamt; 

 det är smalare än innersta rosettbladet, eljes likt detta, men 

 på öfversidan nästan glatt. Växten liknar sålunda med af- 

 seende på bladens form något litet H. glandulosissimum Dahlsf. 

 eller former af H. Sfenstroemii Dahlst., men bladen sakna den 

 sistnämndas egendomliga baständer. Till hårighet och färg 

 påminna bladen mer om H. caUginosum Dahlst. 



Blomställningen är tämligen kort och till sin öfre del 

 ofta tydligt flocklik, i det 2 — 3 grenar ej sällan utgå från 

 samma höjd på stammen, hvarvid akladiet är mycket för- 

 längdt. De tjocka korgskaften äro klädda af ytterst täta, 

 svarta, delvis långa glandier. Hålkarna äro korta, nästan 

 svarta i följd af de ytterst tätt sittande mörka glandierna, 

 hvilka mot fjällens spetsar äro medellånga, men längre ned 

 äro blandade med andra af mycket större längd. Grenom 

 hålkens form och färg får växten en viss habituell likhet 

 med H. pellucidum Lcest. {melanolepis Norrl. & x^lmqu). Men 

 hålkfjällen äro mycket breda och trubbiga samt i kanten 

 åtminstone upptill försedda med en fin rand af ludd och i 

 spetsen tydligt och vackert smahariga. På hålkfjällens ryg- 

 gar förekomma inga eller endast enstaka stjärnhår. I följd 

 af denna beklädnad får hålken nästan samma utseende som 

 hos den här nedan beskrifna H. nastophyllum, hvilken utan 

 tvifvel är en bland de mer besläktade formerna. 



