ö MALME, BRASILIANSKA AKARODOMATIEFORANDE RUBIACEER. 



epifylla vegetationen. Det visar sig också, att denna är star- 

 kast och yppigast utvecklad hos bnskar, som i högre grad 

 varit utsatta för dylikt »takdropp». Isj^nnerhet de gröna 

 epifylla växterna äro äfven i behof af en viss (ofta ej så ringa) 

 ljusmängd. I den tätaste urskogen saknas fanerogam under- 

 vegetation nästan helt och hållet eller är representerad blott 

 af klorofyllfria saprofyter eller parasiter. Men ljustillgången 

 behöfver ej blifva synnerligen stor, förr än en stor del gröna 

 skuggälskande växter infinna sig, i främsta rummet örter och 

 groddplantor af lianer. De i den täta urskogen uppträdande 

 buskarna hafva, sä långt min erfarenhet sträcker sig, ofta 

 tunna och mycket späda blad med en sannolikt ej synner- 

 ligen lång lifslängd och synas i regeln ej vara mycket be- 

 svärade af epifyter. Sä snart deremot skogen blir glesare, 

 infinna sig dessa i stor mängd. Bladen blifva der också i 

 regeln tjockare och fastare, och det är i allmänhet på sådana 

 blad akarodomatierna anträfias. Men de epifylla epifyterna 

 uppträda i afgjordt mindre mängd, oftast icke alls, hos de 

 akarodomatieförande formerna, oaktadt deras blad icke äro 

 skyddade genom någon hårbeklädnad, än hos öfriga buskar 

 med likartade blad; och detta förhållande synes mig lemna 

 ett godt stöd för Lundströms åsigt, att akariderna göra tjenst 

 som ett slags renhållningshjon för växterna. Ute i campos 

 uppträda epifylla epifyter i mycket mindre mängd, de kloro- 

 fyllförande så godt som icke alls. Der äro akarodomatier 

 mycket sällsynta, och de som anträff'as, tillhöra nästan ute- 

 slutande den typ, som jag i det föregående betecknat såsom 

 lågt utvecklad, nemligen hårtofstypen. 



