40 SERNANDER, DE SYDNERIKISKA BARRSKOGARNES UTVECKLING. 



strödd Dicranum scoparium. I fältskiktet finnas enstaka 

 Änemone hepatica och nemorosa, Carex digitata, Monotropa 

 och 21yrtillus nigra med ett eller annat blad i det halftorra 

 riset. I snårskiktet kvarstå några döda exemplar af Juniperus, 

 Corijlus och Populus. Den sistnämnde är dock ytterst seg. 

 Från de gamla halfdöda asparne. som ännu stå kvar i skogs- 

 skikten, uppskjuta årligen några gängliga, med egendom- 

 liga blad försedda rotskott, som dock hafva endast några 

 år på sig, innan de på grund af bristande ljustillgång gå 

 under. 



Granarnes egen föryngring går t. o. m. dåligt i detta 

 dystra, mörka bestånd. Det närmaste utvecklingsskedet t^-ckes 

 också bli en rensning i granbeståndet själf, som tillåter vin- 

 den spela in och något skingra det årliga barraffallet samt 

 lemnar Hiilocomieriia det ljus, de behöfva för en yppig ut- 

 vecklig; med ett ord, småningom uppstår ett vanligt ahieg- 

 niim hyloconiiosum. 



Jag har nämnt något om att Älnus bildade bestånd på 

 barlagd mark. 



Älnus incana förekommer blott på några punkter inom 

 området, men der ingalunda som relikt, utan stadd i en tyd- 

 lig spridning. Det skulle föra mig för långt att skildra de 

 olika formationstyper, dess bestånd framkallar, och huru dessa 

 uppstått. I detta sammanhang kan blott nämnas, att i båda 

 de hufvudtyper, under hvilka Alnus ?wcawa-bestånden i södra 

 Nerike uppträda, dels med Hylocomi k m -täcke och skogsris 

 (Älnetum hi/locomiosum Hult, Jmfr Försök till en analytisk 

 behandling etc. pag. 105 — 106), dels med dåligt bottenskikt 

 och storbladiga örter i fältskikten, frisk och kraftig gran 

 spirar upp. Den vidare utvecklingsgången är för klar, att 

 jag derpå behöfver spilla närmare utredning. 



Lunddälderna, i hvilka Älnus glut inösa, på några ställen 

 delvis ersatt med Ä. incana, ingår, är ett gemensamt namn 

 för en mycket svårtydd komplex af flere olika formationer. 

 I åtminstone några af dessa formationer inkommer med be- 

 stämdhet granen; i några, som utmärka sig genom en yppig, 

 med relikta typer utrustad örtflora i fältskikten, tyckes 

 granen icke kunna tränga in. 



Vi hafva nu inkommit på kapitlet om granens förhållande 

 till de formationer, som man med större eller mindre rätt 

 kan kalla relikta. Jag kan här fatta mig mycket kort, dä 



