44 SERXANDER, DE SYDXERIKISKA BARRSKOGARNES UTVECKLIXG. 



dring. har jag nemligen på några ställen funnit hasselnötter 

 tillsammans ned tallresterna. 



Huru som helst dermed. så bröt ekfloran in på en massa 

 punkter af de gamla tallskogarne. Att dessa punkter sär- 

 skildt tätt skulle bli förlagda på områdets i allmänt klima- 

 tologiskt hänseende mest gynsamma delar och att det är här 

 man har att söka de flesta relikterna efter denna ekflora, 

 faller af sig själft. Sådana delar äro de af Vetterns klimat 

 omedelbart influerade strandpartierna, några högt belägna 

 punkter, der de för ekens lifskraft farliga vår- och försom- 

 marfrosterna äro sällsyntheter, urkalkgrund o. s. v. 



Den boreala perioden, då eken troligen först uppträdde 

 i området, afbröts af en insulär tid, den atlantiska, under 

 hvilken, som jag sökt visa, Li t örin a-tidens varma salta haf 

 nådde maximum af sin utbredning. Under denna tid ökade 

 ekväxterna sin utbredning, hvarjämte en del former, som nu 

 hafva sitt utbredningscentrnm i vestra Europa och bok- 

 regionen (atlantiska växter efter Blytts terminologi), invan- 

 drade. Att en sådan invandring verkligen egt rum visas 

 tydligen genom förekomsten af vissa atlantiska» relikter. Jag 

 har t. o. m. på Tiveden funnit hela reliktformationer deraf. 

 Vid Rochelhrokällan (18^8) inne i djupa Tivedens barrskogar 

 med deras triviala vegetation finnes en mycket egendomlig 

 variant af ett sphagnctum caricifenon, som på grund af mossens 

 djup och de talrika källsprången ej kunnat uttorkas af någon 

 torr period (här tänker jag närmast pa den subboreala tiden), 

 flere växter: Narthecium ossifragnm, Erica Tetralix, Pofa- 

 wogeton poliiyonifolius, Myrica gale, Älnus glutinosa, hvilka 

 af Blytt räknas som tillhörande de atlantiska elementen i 

 Norges flora. I områdets vegetation är denna lokal det enda 

 växtstället för de tre förstnämnda arterna. 



I de lager af torfmossarne, som finnas bevarade från denna 

 tid, har jag hittat en mängd växter, som, om man frånser 

 representanterna för strandsnåren på mossens kanter, häntyda 

 på tallskogar, löfängar och lunddälder. 



Denna period afbröts af en torr — den subboreala — , 

 som på en mängd mossar framkallade skog, som redan dränkts 

 i en ny våt period, den subatlantiska, som sedan öfvergår i 

 nutidens klimat. Det är från öfvergången mellan denna 

 torra period och den atlantiska som granen i torfmossarne 

 först börjar lemna spår af sin tillvaro. 



