BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 25. AFD. III. N:0 10. 45 



Den formationernas allmänna utvecklingsgång, som jag 

 ofvan skildrat för södra Nerike, är. efter allt hvad jag kun- 

 nat finna, allmängiltig för stora områden af Skandinavien. 

 Var södra Nerikes klimat under den atlantiska perioden t. ex. 

 ungefär som Bohusläns i nutiden, skulle ej stora olikheter 

 finnas mellan granens dåtida och nutida förmåga att tränga 

 in i andra växtsamhällen. 



Låtom oss då tillse, huru granen vid sin invandring 

 trängde fram. I tallskogarne fick den naturligtvis stora 

 områden att utbreda sig öfver. De björk- och aspskogar, 

 som tallen och eken ej splittrat, fingo i granen en mycket 

 farlig fiende. En del lunddälder förvandlades till granskog, 

 och härigenom förstördes säkerligen en del af områdets forna 

 flora t. ex. lönnen. En del former, som säkert inkommit un- 

 der atlantisk tid, t. ex. Plagiotheciuni undtilatiDn och HyJoconilum 

 loreitm fingo i granskogarnes skugga reliktplatser, då för dem 

 mindre gynnsamma klimatiska förhållanden inträdde. 



Funnos ekskogar med ymnig underväxt af Corylus. för 

 hvilket jag inom detta område ej har någon säker paläonto- 

 logisk hållpunkt, dödades dessa troligen af granen. Löf- 

 ängarne deremot voro fullt resistenta, och i deras hägn räd- 

 dades säkerligen stora massor af områdets nu sällsynta arter. 



Men nu ställer sig frågan sålunda. Hann verkligen 

 granen före den tid, då menniskan mera eff'ektivt började 

 verka på vegetationen, fullborda hela detta förstörelseverk 

 af annan växtlighet, som teoretiskt betraktadt borde ha sträckt 

 sig öfver större delen af området? Den temligen rikhaltiga 

 och omvexlande flora, som ännu utmärker detsamma, talar 

 bestämdt mot detta, likaså beskaff'enheten af torfmossarnes öfre 

 lag — de subboreala och subatlantiska — , der granen visser- 

 ligen är mycket allmän, men äfven andra mot granskogen ej 

 resistenta formationer lemnat spår af sin tillvaro. 



Det måste sålunda hafva existerat någon hämsko på gra- 

 nens utbredning, Denna hämsko tror jag mig hafva funnit 

 i de forntida skogseldarne. Som bekant verkar skogseld myc- 

 ket förödande på barrträden, särskildt på granen med dess 

 tunna bark och flackrotssystem. Och har granskogen på en 

 sträcka blifvit förstörd, intages dess plats af andra forma- 

 tioner — specielt tall- och björkskog, — och först efter 

 ett eller annat århundrade står granen der åter som herskare. 



