46 SERXANDER, DE SYDNERIKISKA BARRSKOGARNES UTYECKLING. 



Den invändning man väl genast har häremot är, att 

 skogseldarne före kulturmenniskans uppträdande troligen voro 

 mycket sällsynta. Jag tror emellertid ej att så är fallet. 

 Steenstrup har framkastat, att genom gnidning af tvenne 

 trädgrenar mot h varandra i urskogarne eld kan uppstå. Man 

 vet mycket väl. att i våra dagar någon gång skogseld upp- 

 kommer genom åskslag; Holmerz och Ortenblad omtala 

 t. ex. ett fall från Lappland, då de själfva släckte en skogs- 

 eld, som uppkommit genom att åskan slog ner i ett träd i 

 deras omedelbara granskap. Säkert är att spår efter skogs- 

 eld — vare sig från historisk eller förhistorisk tid — i form 

 af kolstybb eller ett iint kolpulver är rent af något typiskt för 

 områdets skogsmark, och att jag i Sphagnum-toTf hittat kol- 

 bitar, som måste ha förts ut från någon förhistorisk skogseld. 



När sedermera menniskan började verka bestämmande 

 på formationernas fördelning, framförallt genom att afsigtligt 

 eller oafsigtligt bränna i barrskogarne, blefvo löf skogarne 

 och en hel del mera efemära formationer ytterligare tryg- 

 gade i sin tillvaro. Eken och de andra ädla löfträden kunde 

 emellertid ej mera fullfölja sin utbredning, som alltid går 

 mycket långsamt, då de i de formationer, der de eventuelt 

 kunde ingå, förekommas af granen och delvis af tallen, och 

 deras isolerade förekomster årtionde efter årtionde deci- 

 merades genom yxa och mule. 



Men barrskogen, der skogseldarne före menniskans upp- 

 trädande gaf tallen en viss roll, som sedermera genom yxa 

 och svedning vardt med granen fullt jämbördig, blef sålunda 

 södra Nerikes mest dominerande växtsamhälle, och ahiegnum 

 hyloromiosum det slutskede i den naturliga utvecklingen, som 

 fortfarande hotar större delen af områdets växtlighet. 



Den studie öfver sydnerikes barrskogar, som här meddelats, 

 är hufvudsakligen baserad pä undersökningar, utförda under 

 delar af somrarne 1887 — 1891, och föreligger som manuskript 

 från år 1892. Vid åtskilliga af ståndsortsanteckningarne har 

 jag haft biträde af mina vänner Doktorerna Ernst Hemmen- 

 DORFF och Karl Starbäck, då de under min ledning inhemtat 

 den HuLTSKA arbetsmetoden vid växtfysiognomiska under- 

 sökningar. 



