U nder de båda senaste somrarna har jag såsom innehafvare 

 af det Kniggeska resestipendiet idkat studier ])å Gotland och 

 Öland samt till någon liten del äfven i Småland öfver dessa 

 provinsers fanerogama vegetation, hvarvid särskild upp- 

 märksamhet egnats åt släktet Basa. En del af de därunder 

 gjorda iakttagelserna anhåller jag att här få framlägga. 



Som bekant, variera rosorna i högsta grad. Att finna 

 fullt begränsade former är inom flera grupper mycket 

 svårt. Visserligen gifves det författare, som velat göra 

 ett motsatt åskådningssätt gällande, men den som aldrig så 

 litet gör iakttagelser i naturen, finner snart, att ofta nog de 

 olika arterna och varieteterna äro förenade genom hela se- 

 rier af mellanformer. Liksom hos åtskilliga andra släkten 

 torde artbildningen hos rosorna vara långt ifrån afslutad. 

 Mellanformerna hafva icke ännu försvunnit. Tvärtom torde 

 nya både former och mellanformer allt fortfarande bildas. 

 De moderna fytograferna pläga sidoordna begreppet varietef 

 med begreppet underart eller selundär art och angifva skill- 

 naden dem emellan såsom den, att den senare saknar öfver- 

 gangar. Vill man stricte följa denna anordning, måste man — 

 för att nämna ett exempel — med Leffler^ upptaga B. ca- 

 nina L. {genuina Leffl.), M. glauca Vill. {—B. Beuteri God.), 

 B. coriifolia Fr., B. sclerophylla Schz., B. gotkica Winsl. och 

 B. dunietorum Thuill. såsom varieteter af B. canina L. / vid- 

 sträckt bemärkelse. Denna anordning synes mig vara mindre 

 tillfredsställande, ty otvifvelaktigt rymma åtminstone de fyra 

 förstnämnda inom sig verkliga artbegrepp, och då böra de 

 väl också framställas såsom arter, låt vara såsom sekundära 

 sådana, och detta i trots af alla mellanformer. De sekundära 



* J. A. Leffler, Öfversigt af den skand. halföns anmärkningsvärdare 

 Rosafornier. Bot. Not. 188H, pagg. 3t5 — 37. 



