8 KARL STARBÄCK, SPH.ERULINA HALOPHILA. 



De hyfnystan som skola bilda perithecierna blifva skar- 

 pare begränsade (Fig. 10), i det den redan fornt antydda 

 kärnan nn bestämdare skiljer sig från de periferiska hyferna. 

 Den antager en bestämdare klotform och hyferna ligga så tätt 

 slingrade om hvarandra, att den »parenkymatiska» väfnads- 

 typen med oregelbnndet månghörniga eller temligen isodiame- 

 triska celler skarpt framträder, såväl från ytan som på tvär- 

 snittet. Alla cellerna äro fyllda af näringsämnen, ehuru redan 

 nu skilnad mellan perithecieväggen, som är något brunfärgad, 

 och de inre ascogena hyalina partierna inträdt. Det hela 

 bildar ett klotformigt perithecieanlag af »parenkymatisk» bygg- 

 nad från hvars yta en massa hyfer i alla riktningar utträda. 



Skilnaden mellan svampens vegetativa och fruktifikativa 

 delar framskrider nu allt mera. Peritheciets form öfvergår 

 ifrån den rena klotformen till en mera äggformig (Fig. 11), 

 väggen blir svartfärgad och tjockare och dess celler börja 

 förlora sitt innehåll, anlag till peritheciimynningen framträder 

 i det att barklagret här l)lir tunnare och betraktadt från 

 ytan afsticker peritheciets hjessa genom en ljusare färg, då 

 den hyalina kärnan skiner igenom. Denna sista diiferentiering-^ 

 inträlFar redan i Juni på de tidigast angripna bladen, som 

 kunna vara helt och hållet besatta af svampen och till följd 

 af de ofta nästan skorplikt sammanväxande perithecierna full- 

 ständigt svarta (Fig. 1, c). 



Härtill bidrager äfven myceliet. Dettas inre delar äro 

 ännu verksamma såsom näringsupptagande, ehuru de aftagit 

 i antal och man här och der varsnar sammanfallna hyfer; de 

 äro i allmänhet hyalina, och endast utåt bladets ytor inträder 

 brunfärgning af membranen. De delar deremot som ligga 

 närmast perithecierna ha fortfarit att förgrena sig och l)ilda 

 mer eller mindre tjocka strängar af mörkbrun färg. Isyn- 

 nerhet närmast nnder epidermis har myceliet rikt utvecklats 

 utgörande mer eller mindre mäktiga komplex af skiftande 

 utseende (Fig. 13), som förena äfven mer aflägsna perithecier 

 med hvarandra. De bilda sålunda ett slags stroma, som ut- 

 bredt mellan perithecierna ofta kan sträcka sig ganska djupt 

 ända till deras bas, och i hög grad bidrager till den sam- 

 manhängande svarta färg, som i detta stadium utmärker det 

 angripna bladet. Nedanför perithecierna kunna äfven hyf- 

 strängar utbildas, dock ej af sådan storlek, ej heller så sam- 

 manhängande, och de löpa då vanligen parallelt med blad- 



