BIHANG TILL K. sv. VET.-AKAD. KANDL. BAXD 21. AFl). III. N:0 9. 11 



utgör oregelbundet löpande tågor bildade af cellenmingar och 

 dessa omslingrande liyfer (Fig. 14). De delar af grundväf- 

 naden som sist upplösas äro de, som ligga näiniast epidermis 

 och bladets midtplan, lagdt mellan bladets sidokanter parallelt 

 med dess ytor. I detta plan löpa ledningssträngarna, som 

 omgifvas af en åt bladets undersida starkt utvecklad ofta 

 nästan sluten mantel af bastceller, och utanför denna af en 

 tunnväggig parenkymslida; vidare ligga i detta plan sällan 

 utanför detsamma talrika kristalldruser af calciumoxalat livar 

 och en inom en stor klotformig cell. Såväl denna som paren - 

 kymslidan dela de öfriga tunnväggiga väfnadernas öde och 

 förgöras om ock mycket sent af myceliet. Deremot visa sig 

 baststrängarne, liksom äfven ledningssträngarnes hadromdel och 

 på grund af deras skydd äfven leptomet i det längsta oberördt. 

 Att äfven dessa element slutligen förändra sin konsistens, i 

 det att af vedkärlen endast de ringformiga förtjockningarna 

 ligga kvar och äfven bastcellernas väggar visa spår af upp- 

 lösning, torde väl knappast direkt bero på svampens inflytande 

 utan på bladets genom densamma orsakade allmänna förvissning. 

 Liknande resistens från här nämnda väfn åders sida finnes föi- 

 öfrigt omtalad fierestädes inom den växtpatliologiska litera- 

 turen. ^ Kristalldruserna äro fullkomligt oförändrade äfven 

 då bladet är fullständigt förvissnadt. 



Epidermis undergår få förändringar. Då den af svampen 

 angripna bladdelen hopdrages och skrumpnar måste epidermis 

 följa med, sä att å alla de inre och sidocellväggarne skarpa 

 veckningar, å de yttre buktningar åstadkommas (Jfr fig. 15 

 o. 16). Allteftersom perithecieanlagen bildas och tillväxa 

 ökas denna deformering hos de angränsande epidermiscellerna. 

 Så småningom försvinner lumen hos dem som ligga öfver 

 peritheciets hje.ssa och denna täckes af en membran bildad af 

 de med ytterväggen lioppackade inner- och sidoväggarna (Fig. 

 11). Då svampen, perithecierna och de dem förenande my- 

 celsträngarna slutligen bilda en sammanhängande skorpa, 

 har denna epidermis hoppackning nått samma utbredning, 

 tills slutligen den täckande membranen vid peritheciemognaden 

 af de frambrytande mynningarne spränges och nu kvarligger 

 som små fjäll. 



' T. ex. Neumann anf. arb. p. o5"J, oö;}. — Eriksson och Henning, 

 Några hufvudresultat af en ny undersökning af sädesrosten. Föregående med- 

 delande. Meddelande frän Kongl. Landtbruksakademiens experimentalfält 

 N:r 27. Stockholm 1894, p. 8. 



