BIHANO TILL K. SV. VET. AK.\U. 1L\NDL, B.\ND 1. N:0 4. 21 



med öfrc konturen obetydligt böjd; färgen gråbrun, i spetsen 

 mörkare. Jris mörkbrun. Benen mörkbruna. 



Gråsinl-an, Acanthis linaria (LiNNÉ), är vintertiden allmän på orten. 



Gröuftiskan, Acanthis spinns, Linn]É, är aUraän både 

 vinter och sommar samt häckar på trakten. 



SterfllfKaii, Acanthis carduclis (Linné), är ingalunda säll- 

 synt; förekommer talrikast om våren. 



Mindre korsiiäbhen, Loxia curvirostra, Linne, har af 

 mig ett par gånger observerats på fastlandet. Förekommer nog 

 temligen allmänt, äfven på de skogbevuxna öarne; häckar på 

 trakten. 



Större, horsnähhen, Loxia pityopsittacus, Bechstein, 

 förekommer äfven i denna trakt, men skulle enligt Doktor Lund- 

 QvisTS uppgift ej häcka, hvilket vore egendomligt. Doktor Sam- 

 ZELIU8 försäkrar dock, att äfven denna art häckar på orten. 



Staren, Sturnus vulgaris, Linné, häckar allmänt både 

 på fastlandet och långt ut på de skogbevuxna öarne, der han 

 af mig midcr Juli månad Here gånger observerats i flockar, be- 

 stående af gamla och unga foglar. 



Nötskrikan, Garrulus glandarius (LinnÉ), är allmän och 

 häckar; synes ej förekonnna långt ut i skärgården. 



Skatan, Pica europa^a, CuviER, häckar allestädes, äfven 

 långt ut på de bebodda öarne. 



Nvthråltan, Nucifraga caryocatactes (LiNNÉ), är enligt uppgift af 

 Doktor Samzelius ej så ssällan anträtfad kring Nyköping. 



Kajan, Corvus monedula, LinnÉ, träfi^as häckande der 

 ■och hvar på fastlandet, men synes deremot sällan förekomma 

 på öarne; på Hartsö visar hon sig dock imderstundom om våren. 



Grå kråkan, Corvus cornix, Linné, träffas i största mängd 

 både ini landet samt på öarne och skären långt ut till hafs. Hon 

 _gör otrolig skada på simfoglarnes, i synnerhet dykändernas, ägg 

 och skonar ej heller späda fogelungar, då hon kan åtkomma dem. 

 Hvilken ö eller hvilket något större skär man än må besöka 

 änträftar man nästan alltid sönderhuggna och tömda '^gg, hvilka 

 kråkorna röfvat ur simfogelbon. Oaktadt kråkan icke mycket 

 ofredas, är hon dock synnerligen rädd och försigtig samt låter 

 sällan skytten komma inom skotthåll. I betraktande af den 

 stora skada, som kråkan anställer, och hvilken i "Jägarförb. Nya 

 Tidskrift" samt annorstädes har blifvit framhållen (att ingen öfver- 

 drift ligger i de derom lemnade uppgifterna, har jag mångenstä- 

 des varit i tillfälle att erfara), vore det önskligt, att landstingen 

 eller hushållningssrdlskapen hvart och ett på sin ort faststälde 



