28 SUNDSTRÖM, ZOOLOGISKA ANTECKNINGAR. 



Större strmidpipareri, Acgialitis liiaticula (Linné), är 

 deremot ganska allmän på de smärre öarne och de kala skären, 

 äfven långt nte till hafs. I "Svenska Foglarne", sid. 342, npp- 

 gifves, att denna art skulle "vistas allenast på sandjord". 

 Nämnda uppgift öfverensstämmer dock icke med förhållandet 

 i denna skärgård. Större strandpiparen träffas der allestädes 

 på klipporna och skären, hvarest inga sandiga ställen finnas. 

 Jag har mångfaldiga gånger sett och skjutit honom, då han 

 stått på släta herghällar, äf\-ensom funnit hans '■å.gg i någon 

 fördjupning mellan stenarne nära stranden. Kallas "Tulp" al' 

 folket på Hartsö. 



Vipan, Vanellus cristatus, Meyer, är mvcket allmän 

 i kärren på fastlandet och häckar derstädes; träffas stundom 

 äfven ute på öarne. Så observerade jag den 18 Juli 1871 

 ett exemplar på Hökö. På Hartsö visar hon sig vanligen 

 hvarje vår. 



JRoslarlen, Strepsilas interpres, Linné, af skärgårds- 

 borna vanligast kallad "Vättring", träffas allmänt häckande på 

 • de längre ut belägna holmarne. Såsom det uppgifves på sid. 

 237 af "Jägarförb. Xya Tidskrifts" tredje årgång visar han 

 sig icke synnerligen rädd, åtminstone midt i sommaren. Hans 

 läte är, hvilket jag många gånger erfarit, qvittrande, enligt 

 hvad på nyss anförda ställe i tidskriften angifves, och ganska 

 behagligt; hans qvitter kan med skäl benämnas ett slags sång, 

 och denna fogelart utgör härigenom ett angenämt undantag 

 från de många andra bullersamma och med obehagliga läten 

 utrustade foglar, som bebo skären. 



En den 29 Juni 1871 tagen unge i dundrägt hade följande 

 färgteckning: Ofvan marmorerad af grågult och sotsvart; imdre 

 delarne af kroppen hvita. Näbben mörkt blygrå med svart 

 spets. Benen gulröda ined svartaktiga, i spetsen ljusa klor. 



Strcuuhkatan, Ha^matopus ostreologus, LiNNÉ, SuNDE- 

 VALL, i skärgården känd under namnet "Spikgubbc" eller "Al- 

 brok" (det senare vanligast), finnes vid de flesta öar och skär, 

 dock ingenstädes mer än enstaka par. Att hauarne, såsom det 

 uppgifves i "Jägarförb. Nya Tidskrift", Hl, sid. 237, skulle 

 slå sig tillsammans i smärre flockar, långt innan ungarne äro 

 flygvuxna, har jag aldrig sett; jag har deremot alltid träffat 

 hane och hona i närheten af de på stranden eller någon klippa 

 varande ungarne. Deremot har det ofta händt, att vid ett 

 pars nödrop någon främmande strandskata skyndat till för att 



