BIHANG TILL K. SV. VET. AK.VI). UANDL. BAXU 1. N:() 4. ^)1 



Siiuixpofrrn. XumtMiius pliocopus (LiNNK), visar sig i rin,<i:ii antal. 

 (lock oftare än iuregåeudc, i skärgården under vår- oeh höstflyttningarna. Den 

 IS och 21 Augusti 1871 såg jag enstaka exemplar af densamma vid Lacka 

 Ståugskär och Hökö (i Vesterljungs socken). 



Hoatruda lånffnäbb(i?i, Lim osa rufa, Biiissox, hai' åtminstone tva gån- 

 ger en ung fogel den 12 September 1851 och en gammal hane den 2 Juni 

 1848 blifvit fäld vid Nyköi)ing; exemplaren finnas i Dokfor Lundqvists 

 sanding. , 



1 )rtUsitäj>]>an, Actitis hypolcucus (LiNNÉ), häckar all- 

 mäut både på fasta landet och i skiirgården, dock ej på kahi 

 skär, tttan endast på de skogbevnxna öarne. KaUas af skär- 

 gårdsborna "Strandjägare". Såsom koUektivnamn på alla snäp- 

 por användes i skärgården, liksom inne i landet, benämninc:en 

 "Beckasiner". 



' Qråbeiita ' ■siiäj>j)a)t, Totanns ochropus (LiNXÉ), trJiffas 

 der oeh hvar, men i ringa antal; häckar enligt Doktor Lrx])- 

 QYIST på orten. Finnes äfven nte i skärgården: den 18 Aug. 

 1871 såg jag två exeniphir på Hökö. 



Jiödhrida snäppan, Totanus calidris (Linné), iir den 

 allmännaste arten af detta slilgte (man kunde med skäl säga 

 af alla vadare) i skärgården, der hon förekommer nästan på 

 hvarje ö eller holme samt med sitt gälla skrik helsar hvein 

 helst, som nalkas, hvarlgenom hon otta blir till mycken för- 

 argelse för jägaren, alldeustund hon gör andra foglar upp- 

 märksamma på den hotande faran. Sätter sig vid sådana 

 tillfällen ofta i träd. En den 22 Juni 1871 tagen unge i dun- 

 drägt, hvilken ännu var försedd med en kalktagg i spetsen 

 af näbben, hade följande utseende: 



Bottenfärgen ofvan ljust gulaktig, på bakre delen af kroppen 

 något mörkare; på densamma fvmnos mörkbruna, långsgående 

 ränder. Genom ögat ett brunsvart streck. Undre kroppsdelarne 

 hvita. Näbben skifterblå med mörk spets. Benen rödgrå, ])å 

 främre sidan mörkare. *) 



*) I sammanhang härmed kan anföras ett bevis på huggormens glu])skhet. 

 hvarigenom ådagalägges, att denne icke alltid åtuöjer sig med temligeu 

 små djur vid tillfredställandet af sin matlust. På Stora Röö. en half 

 mil utom Hartsö, träffade jag den 29 Juli 1871 en mycket stor huggorm 

 (ungefär 2 V2 fot lång), hvilken hade fångat, dödat och slukat en flyg- 

 vuxen unge af Totanus calidris. Då jag oroade ormen, lät han sitt 

 byte halka ut ur svalget. Snäppungens kropji, hvilken hel och hållen 

 hade försvunnit i ormens gap, var utdragen till half annan gång sin 

 rätta längd; vingarne voro nästan lösslitna från kroppen, så att de 

 endast medelst de uttänjda ligamenten sammanhängde med honom. Troli- 

 gen skulle de, äfvensom halsen och hufvudet. icke hafva slukats af ormen 

 — äfven om han fått vara ostörd — innan fogelns kropp hunnit smältas. 

 Huru huggtirmar kunnat komma till Stora Röö, som ligger fullt en 



» 



