38 SLNDSTKÖM, ZOOLOGISKA ANTECKNINGAR. 



tinghananic från fjolåret heta "Ilelsingar"' och unghonan af 

 samma ålder "Skröja". 



En den 29 Juni 1871 utanför Kockelskär i Vcsterliunn- 

 fångad cjderunge i dundrägt hade följande utseende: 



Ofvan grönaktigt sotbrun, under askgrå; öfver ögat ett 

 ljusare gråaktigt streck; hakan hvitgrå. Näbben stor och fast, 

 liksom benen, o-råaktisa. 



Sahltralicn, Mergellus albellus (Linné), träffas sällsynt i skärgården 

 imder vårflyttningen och då oftast honor; enligt uppgift af Doktor Samzelius 

 har han äfven blifvit skjuten i sjön Långhalsen. Exemplar, som "erhållits 

 på trakten, förvaras både i Doktor Lundqvists enskilda samling och på Ny- 

 köpings museum. 



SforsJcrakeii, JNlergus nierganser, Linné, är mycket all- 

 män och häckar i skärgården, der han i mängd skjutes för 

 vettar. Det ilr framför allt hanarne, hvilka synas vara två till 

 tre gånger så talrika som honorna, som äro utsatta för för- 

 följelser. Då honan börjat värpa, utlägges somligstädes ett 

 par honvettar i hafvct i närheten af det i en holk eller ihåligt 

 träd befintlio-a boet, hvilket vanligen ei är så långt aflänset 

 från stranden; hanarne slå då till och fällas af den i försåt 

 liggande skytten. Äfven ungfogeln skjutes då och då under 

 eftersommaren; ungkullarne simma då ofta längs stranden, 

 hvaraf skytten vet att begagna sig genom att lägga sig på lur 

 i förväg och afvakta foglarnes annalkande. Den gamla hanen 

 af denna art kallas i skilrgården "Skrakc", honan deremot 

 Skräcka". 



Angåeoidc det sätt, hvarpå de nykläckta ungarne förflvttas 

 ur boet ned i hafvet, har jag i Vesterljuugs socken af en skär- 

 gårdsbo, som årligen utsiltter många holkar för denna skrak- 

 art, fått den uppgiften, att honan ofta placerar sig i strand- 

 kanten nedanför det ej långt från vattnet belägna boet och 

 ifrigt lockar, då ungarne krypa fram i öppningen af boet och 

 kasta sig ned på marken, hvarefter de skynda att sluta sig till 

 modren och med henne begifva sig ut i vattnet. Detta sade 

 sig ifrågavarande person sjelf hafva åsett och försäkrade, att 

 lian var fullt öfvcrtygad om rigtigheten af sin utsago. Den i 

 ■'Vet. Akad. Öfversigt" för 1859, sid. 394, meddelade uppgif- 

 ten, att honan skulle taga ungarne en och en i sender i näb- 

 ben och bära dem ned i vattnet, torde öfverensstämma med 

 vanliga förhållandet. Detta sätt att transportera ungarne ur 

 boet ned i vattnet har äfven iakttagits af min nvssnämnda 

 sagesman. Deremot måste herr Langmans påstående, att honan 



