44 SUNDSTRÖM, ZOOLOGISKA ANTECKNINGAK. 



tagna. I följd al' den ofta skeende äggningen blifva de unga 

 grislorna i allmänhet ej flygfärdiga förrän senare. 



I skärgården benämnes denna art "Grisla"; de yngre indi- 

 viderna kallas "Mnggor" oeli anses för en från de utvuxna 

 tobisgrislorna skild sort. 



Sillf/rislan, Ur i. i t ro il e (LiNNÉ), synes äfven, ehuru sparsamt, och 

 troligen icke häckande, ännas i denna skärgård. Åtminstone uppgafs det 

 för mig på mer än ett håll, att så kallade "Sillknipor" då och då visade sig 

 på trakten. En fogel, hvilken under denna benämning utpekades för mig 

 den 2\) .Juli 1871 på hafvet utanför Hartsö, men som jag dock icke kunde 

 närma mig inom skotthåll, var — att döma af färgen, näbbformen, storleken 

 och rörelsen — en sillgrisla. Hon flög ej, oaktadt ett par skott lossades mot 

 henne på långa håll, utan nöjde sig med att endast dyka; då hon, som skär- 

 gårdsborna säga, började taga allt längre "qvaf" och styrde ut till hafs, 

 ansåg jag lönlöst att längre förfölja henne. — Doktor LuNDQViST har seder- 

 mera i bref meddelat mig, att med "Sillknipa"' menas just sillgrislan. 



ÄlkeMngen, Mergulus alle (Linné), förirrar sig någon gång till Söder- 

 manlands skärgård. I Doktor Lundqvists sanding förvaras två exemplar, 

 båda fälda vid Häfringe, det ena den 15 Februari 18ö3 och det andra den 

 15 Januari 1860. 



Tordmulen, Alea tor da, Linné, häekar i trakten af Asko, 

 Lacka, Hartsö (der jag fann mellan 30 och 40 bosatta på Grå- 

 skär), Häfringe m. fl. ställen, men alltid på sådana skär, som 

 äro fulla af remnor, i hvilka lionan lägger sitt ägg på hårda 

 klippan utan den ringaste bale under detsamma. Tordmulen 

 är ]nycket nyfiken och kan derför förmås att komma i håll, 

 om man vid ankomsten till det skär, der han är bosatt, aflossar 

 ett skott eller ropar duartigt. Han närmar si»' dä i hvi- 

 nande fart (ty han flyger ytterst snabbt oaktadt sina korta 

 vingar), men vänder vanligen förbi skytten på temligen långt 

 håll, så att man måste hålla ett godt stycke framför honom, 

 om skottet ej skall fela; hårdskjuten är han dock icke, så att 

 det endast är hans skarpa flygt, som gör, att han är ganska 

 svår att fälla. Att han skulle medelst sång och skrik kunna 

 förmås att "ligga stilla", tills man kommer honom inom skott- 

 håll, såsom det uppgifves i "Tidskrift för Jägare", sid. 274, har 

 jag aldrig hört omtalas och håller det föga troligt. Likaledes 

 är det väl knappast rigtigt, att tordmulen vid anrop skulle sakta 

 sin fart och sålunda lättare kunna fallas, hvilket herr G. Ek- 

 blad uppgifver i "Jägarförb. Nya Tidskrift", Hl, sid. 238. 



Tordmulen värper temligen sent: den 30 Juni 1871 tog 

 jag liere iagg af densamma på Skränniåsskär nära Lacka; intet 

 af dessa ägg visade det ringaste tecken till unge, så att de 



