Ä 



På scdnare tider liar inau allt mer och mer inom landt- 

 liruket börjat fästa uppmilrksamhet på åkerjordens olika be- 

 ståndsdelar och de ämnen, som företrädesvis af växterna upp- 

 tagas. Man har då funnit, att bland de många ämnen, som 

 äro nödvändiga för växtens utveckling, fosforsyran spelar en 

 icke oväsendtlic;: rol, förnämlisfast vid fröbildningen. Då fos- 

 forsyran uti vanlig åkerjord till blott en ringa mängd, ofta 

 icke mer än en eller annan hundradedels procent, är närva- 

 rande, och den uti den naturliga gödseln äfven till ringa del 

 förelinnes, måste man för att öka jordens halt deraf tillföra 

 mera fosforsyrerika gödningsämnen. Man har sökt och funnit 

 sådana i naturen. De ämnen, hvilka härtill användas äro: 

 guano, ben och några fosfater. Bland dessa sednare är det 

 egentligen de fosforsyrade kalkmineralierna, hvilka med fördel 

 blifvit använda. Då det är af vigt för växterna, att fosfor- 

 syran uti jorden är så allmänt utbredd, att växtrötterna hafva 

 den tillgänglig, hvarhelst de framskjuta, har man, för att icke 

 behöfva i allt för stor mängd tillföra åkern ett så dyrbart 

 gödningsämne som fosforsyrad kalk, sökt åstadkomma detta, 

 genom att öfverföra de svårlösliga fosforsyreföreningar, som i 

 naturen erhållas, till en i vatten löslig förening. Detta sker 

 genom att förvandla den fosforsyrade kalken till sur fosfor- 

 syrad kalk eller till såsom det i industrien blifvit kalladt 

 superfosfat. 



Sedan man såväl genom agrikulturkemiska försök som 

 genom erfarenheten funnit, att skördarna blifvit genom ökad 

 fosforsyrehalt i åkerjorden både rikare och af bättre beskaffen- 

 het, hafva de fosforsyrerikare gödningsämnena blifvit allt mer 

 och mer begärliga. 



De i iitlandet på flera ställen befintliga fosfatlager hafva, 

 liksom malmer och kolflötser, blifvit föremål för industriela 



