BIIIANG TILi, K. SV. VKI.-AKAl). HANDL. BAND 1. N:0 S. .'il 



Volyminös hvit fälning, som på iiltrum intorkar till glsislika, 

 genomskinliga klumpar. 



Analys å salt torkadt vid 1(J0\ 



l,u6 gr. gaf efter reduktion med svalVelsyrlighet 0,-i7<)0 

 gr. ytterjord och 0,6 4 2 n gr. jodsilfver. 



I procent: Funnet. Beräknadt. 



Yttrium 35,90. 36,ii. 



Jod 32,73. 32,98. 



Erhiumperjoiat, ErgJgOog + 24H2O, [= J^Oj . 0^ . (Er.O . 

 J02.02.Er)4 + 24H20?]. Till en kall, svagt sur lösning af 

 erbiumnitrat sattes en lösning af fri öfverjodsyra, så länge den 

 först uppkomna fälningen ånyo löste sig, hvarpå den filtrerades 

 och lemnades att stå i luften. Efter en tid afsatte sig otydligt 

 kristalliniska krustor, som skiljdes från vätskan och tvättades. 

 (Beredningen -4). — Moderluten från detta salt, hvilken höll 

 öfverjodsyra i ymnighet, försattes med ättiksyrad erbinjord, 

 då en flockig, voluminös fälning uppkom, som inom kort för- 

 vandlade sig till ett fint kristallpulver. Under mikroskopet 

 visade det sig bestå af praktfulla, korta och tjocka prismer, 

 stundom rosettformigt ordnade. (Beredningen B.) — Saltet 

 är ytterst svårlösligt i kokande vatten och kokande alkohol. 

 Det vittrar ej öfver svafvelsyra. Afven efter längre torkning 

 öfver svafvelsyra visade det senast erhålna saltet blanka ytor 

 under mikroskopet. 

 ■ Analyser: 



a. 0,8 8 90 gr. salt af beredningen A, pressadt mellan 

 papper, reducerades med svafvelsyrlighetslösning, hvartill lång- 

 varig inverkan i värme erfordrades, och gaf, fäldt två gånger 

 med amoniak, 0,3 58 5 gr. erbinjord, som höll spår af svafvel- 

 syra oaktadt omfälningen; samt 0,4820 gr. jodsilfver. 



b. 0,4270 gr. salt, torkadt öfver svafvelsyra, men såsom 

 ofvan blifvit nämndt, icke vittradt, gaf på samma sätt behand- 

 ladt, 0,2 33 5 gr. jodsilfver. 



Rammelsherg ^) har erhållit tvänne salter af baryt och 

 kalk, som egde sammansätningcn BagIgO.29 + 2OH2O och 

 Caglg029 + XH2O, hvilka dock voro amorfa fälningar, fram- 



') Pogg. Ann. 134. sid. 397 och 407. 



