82 Slägtet Clupea. 
tydlig hos det norvestra Norges storsill och hos Ishafvets sill, 
enligt hvad vi derstädes erfarit. I den trakt af Nordatlanten, 
der G. O. Sars förlägger vistelseorten för det vestra och nord- 
vestra Norges sillmassor, nemligen mellan Norge, Skotland, 
Färöarna och Island och något norr derom, förekommer den 
äfven i stor myckenhet. Den är för öfrigt utbredd i hela Nord- 
sjön, i Skagerack och Kattegat, hvarest vi funnit den +t. o. m. 
i dess sydligaste del, Skelderviken, men den aftager söder ut 
både i storlek och myckenhet, och i Kattegat blir den i all- 
mänhet ej öfver 3 mill. lång. I Ishafvet har sillen utan tvif- 
vel äfven en ymnig föda af Schizopoden Boreophausia inermis, 
som der, i synnerhet öster om Nordkap, förekommer i så stora 
massor, att den utgör en hufvudsaklig del af födan för den 
störste af alle våre bardhvalar, Balcenoptera sibbaldii. — ÅA. 
BorcK!) nämner, att de djur, som utgöra sillens föda, med ett 
gemensamt namn af fiskarena 1 Norge kallas Åt (”Aat” af ordet 
äta), men att man dock der, på grund af den olika färgen, 
skiljer emellan 3:ne olika slag af Åt, nemligen Rödåt, Gulåt 
och Svartåt eller Krutåt. Både den 1:sta och 2:dra sorten be- 
stå af kräftdjur, företrädesvis af Copepodernes grupp, men den 
2:dra af sådana, som äro mera genomsigtiga, och derjemte af 
ungar eller larver af hafsmaskar. Svartåten består enligt nämnde 
förf. af ungar eller larver af blötdjur af Gasteropodernas grupp 
och företrädesvis af sådane af Rissoor, men, enligt hvad vi of- 
van anfört vara iakttaget vid Strömstad, består den utan tvif- 
vel ofta äfven af Clione limacina. TI handelsekonomiskt afse- 
ende spelar åten enligt BorcE en vigtig rol i det afseendet, 
att sill, hvars ventrikel är uppfyld af åt, i Norge anses odug- 
lig till insaltning, och derför är det der påbjudet, åtminstone 
hvad sommarsillen vidkommer, att med not instängd sill skall 
någon liten tid (flera dagar) få stå i noten innan den tages, på 
det att den må få tillfälle att låta tarmkanalens innehåll gå 
ut. Svartåten anses i detta afseende vara den skadligaste, och 
den sill, som har förtärt sådan, anses oduglig till saltning, äf- 
ven om den stått i noten den föreskrifna tiden. — Att sillen i 
Östersjön och Bottniska Viken har mindre tillgång på föda både 
hvad mängden och omvexlingen beträffar, är nogsamt kändt, 
och deri ligger utan tvifvel egentliga orsaken dertill, att sillen 
'1) Silden og Sildefiskerierne, p. 32. 
