Karpen. 143 
redan i slutet af förra seklet, och vid Farsund, vid Norges syd- 
vestra spets, der den blifvit införd 1 den senare tiden. 
Karpen är en temligen trög, ehuru skygg fisk. Den kan 
dock blifva tam, så att den bortlägger sin naturliga skygghet, 
och följer den vid kanten af karpdammen gående vårdaren, samt 
tager föda af dennes hand. Den håller sig vanligen i smärre 
stim, eller åtminstone några få tillsamman, och väljer då gerna 
till sällskap dem, som äro något så när af samme storlek. 
Skrämd rör den sig med temligen stor snabbhet. TI fritt till- 
stånd väljer den gerna sakta flytande eller stillastående vatten, 
och under den varmare årstiden sådant, som ej är synnerligen 
djupt, och som på kort tid af solen kan uppvärmas, emedan 
den tydligen älskar solvärmen. Den väljer ock gerna sådana 
ställen, hvarest bottnen är ”fet” och dyig och består af upp- 
lösta eller i upplösning varande vegetabiliska och till en del 
äfven animaliska ämnen, och bökar då ofta med nosen 1 slam- 
met, sökande näring. Man får under varma solskensdagar ofta 
se den stå stilla nära vattenytan och badda sig 1 solskenet. 
Blir den då skrämd, gör den ett slag med stjerten och försvin- 
ner på djupet. Enligt Parnras är den under sommaren talrik i 
grunda vatten i södra Ryssland, men brukar då derstädes stå med 
hufvudet nere i dyn. Under hösten stiger den enligt honom ur 
Caspiska hafvet upp i der utfallande floder, för att der öfver- 
vintra eller möjligen för att der lägga sina ägg. Den är myc- 
ket seglifvad, och lefver länge ofvan vattnet, och kan transpor- 
teras långa vägar, blott den är omgifven af våt mossa, ehuru 
den, såsom ofvan är anfördt, har stora gälöppningar. Denna 
omständighet har underlättat dess utplantering till diverse mer 
eller mindre långt aflägsna ställen, äfvensom utan tvifvel dess 
ursprungliga införsel i vårt land. Den är känslig för köld, och 
blir trög och dåsig, då temperaturen emot vintern sjunker ned, 
och den söker då djupare vatten. I detta tillbringar den vid 
bottnen den kalla årstiden i dvala, hvarunder lifsverksamheten 
för det mesta är afbruten. Den brukar då hålla sig samlad 
vid bottnen i större antal, troligtvis för att så mycket som 
möjligt värma hvarandra, samt gräfver sig ned i dyn. Enligt 
Francis Day skall man i England hafva iakttagit, att de då 
bilda skaror, ordnade i koncentriske cirklar, med hufvuden till- 
sammans och med bakre kroppen rigtad uppåt, och knappt rö- 
rande gällocken för någon respiration. HEhuru de så länge dva- 
