162 å Slägtet Gobio. 
Gobio fluviatilis. FLEMING: History of British Animals, pag. 186. — 1828. 
Cyprinus Gobio, 5. NILSSON: Prodromus Ichthyologie Scandinavice, pag. 
33. — 1832. 
Gobio fluviatilis, VALENCIENNES: Hist. nat. des Poiss. par Cuvier & Va- 
lenciennes, T. XVI, pag. 300, pl. 481. — 1842. 
» — Obtusirostris, IDEM, ibm, pag. 311, pl. 481. 
» Jluviatilis, H. KRÖYER: Danmarks Fiske, 3:dje Bd., pag. 334. — 
1846—1853. 
5 : S. NiLsSOoN: Skandin. Fauna, 4:de del. Fiskarna, pag. 
300. — 1855. 
» vulgaris, HECKEL & KNER: Die Siisswasserfische der Östreichi- 
schen Monarchie, pag. 90. — 1858. 
» Jluviatilis, B. N. DYBOWSKI: Versuch einer Monographie der Cypri- 
noiden Livlands, pag. 72. — 1862. 
C. TH. E. V. SIEBOLD: Die Sässwasserfische von Mittel- 
europa, pag. 112. — 1863. 
3 A. GUNTHER: Catal. of the Fishes in the Brit. Mus., 
vol. VII, pag. 172. —- 1868. 
> ; B. BENECEE: Fische, Fischerei etc. in Ost- und Vest- 
preussen. pag. 115. — 1881. 
ka 5 E. MOREAU: Hist. nat. des Poissons de la France, T. 
III, pag. 386. — 1881. 
& 2 FRANCIS DAY: The Fishes of Great Britain and Ireland 
vol. II, pag. 172, pl. 131, fig, 2. — 1880—1884. 
- 3 O. G. NORBÄCK: Handledning i Fiskevård och Fiskafvel, 
pag. 419. — 1884. 
5 - H. G SEELEY: The Fresh-Water Fishes of Europe, pag. 
128. — 1886. 
Dess vanliga benämning i Skåne är Sandkrypare, men den kallas der- 
städes äfven Slätting enligt RETZIUS, och skall enligt Skandinavisk Fauna 
vid Halmstad kallas Stensugare. 
Beskr. Den är en liten fisk, och dess totallängd öfver- 
stiger hos oss i allmänhet icke 130 till 150 mill. och honorna 
blifva något större än hanarne. I Frankrike skall den stundom 
enligt Morrav ernå en totallängd af 200 mill. Kroppsformen 
är ganska långsträckt och tjock samt framtill icke synnerligen 
hoptryckt, och tjockare nedåt emot buken, så att kroppens ver- 
tikala tvärgenomskärning strax framom ryggfenan har nästan 
formen af en spetsvinklig likbent triangel. Honorna, i synner- 
het då de äro romstinna, hafva kroppen högre och bukigare än 
den hos hanarne. Hos de förra äro framryggens och bukens pro- 
filer svagt och ungef. lika mycket bågböjda framom rygg- och 
bukfenorna, men hos hanarne äro dessa profiler ungefär räta 
och nästan parallela, framryggens endast ytterst obetydligt upp- 
