Grönlingen. 303 
fenan tvär eller mycket grundt urringad och med afrundade 
hörn. Ryggen och sidorna marmorerade af mörkt buteljyrön 
eller olivgrön och svartaktig eller svartgrön färg. 
Bf. 11; af. 9;: brf. 12; bf. 9; stjf..7415—+6. 
Cobitis Barbatula, LINNÉ: Fauna Svecica, ed. II:da, pag. 121. — 1761. 
Die Schmerl, BrocH: Naturgesch. der Fische Deutschl:s, 1:er Th. pag. 
224; Taf) ANXT fig: 35 — 1782! 
Cobitis Barbatula, A. J. RETZIUS: Faun&e Suecice Pars I:ma, pag. 342. — 
1800. 
- 5 S. NILSSON: Prodromus Iichthyologig Scandinavicer, pag. 
35. — 1832. ; 
5 5 VALENCIENNES: Hist. nat. des Poiss. par Cuvier & Va- 
 lenciennes, T; XVIII, pag. 14, pl. 520. — 1846. 
a 5 H. KRÖYER: Danmarks Fiske, 3:dje Bd. pag. 539. — 
1846—1853 
A S. NILSSON: Skandin. Fauna, 4:de del. Fiskarna, 2:dra 
häft. pag. 343. — 1853. 
sv LR A W. V. WRIGHT, C. U. EKSTRÖM & C. J. SUNDEVALL: 
Skandinaviens Fiskar, 9:de häft. pl. 53. — 1846; 10:de 
häft. pag. 207. — 1857. 
> HECKEL & KNER: Die Sisswasserfische der Östreichischen 
Monarchie, pag. 301, fig, 162 — 1858. 
3 C. HEHE. E. V. SIEBOLD: Die Siässwasserfische von Mittel- 
europa, pag. 337. = 1863. 
Nemachilus barbatulus, A. GÖNTHER: Catal. of the Fish. in the Brit. Mus. 
vol. VII, pag. 354. — 1868. 
3 » - CO. R. SUNDSTRÖM: Fauna öfver Sveriges Ryggradsdjur, 
pag. 278. — 1877. N 
Cobitis barbatula, A. FEDDERSEN: Naturhist. Tidsskr, 3:dje Rekke, 12:te 
Bd. pag. 92, — 1879 — 1880. 
E. MoRrEaAU: Hist, nat. des Poiss. de -la France, T. III, 
pag. 432. — 1881. l 
finnas. Närvarande art har blifvit uppstäld såsom typ för sl. Nemachilus. 
Den karakter, hvarpå man vid detta åtskiljande lagt hufvudsaklig vigt, är 
den, att den ena arten saknar och den andra har en tagg under ögat. I 
och för sig synes denna emellertid vara af mindre betydelse. Den är dock 
förenad med betydliga skiljaktigheter dem emellan i hufvudets benbygg- 
nad, såsom i det följande skall antydas. Då vi i allmänhet icke äro be- 
nägna för att i detta arbete införa nya (d. v. s. på senare tiden antagna) 
slägtnamn, somr icke äro af större betydelse, hafva vi ansett oss böra bibe- 
hälla båda arterna i sitt gamla genus, ehuru mellan dem förefinnas skilj- 
aktigheter, som kunna anses vara af lika stor betydelse, som de, hvilka 
ligga till grund för de olika slägtena inom föregående underfamilj. 
