Vanlige Ålen. 393 
ålen fortplantat sig i dessa trakter, och att hanar måste före- 
komma äfven vid stränderna af Bottniska Viken, ehuru de an- 
tagligen der äro fåtalige. Vandringen förrättas med den största 
ifver och uthållighet, och ynglet skyr inga hinder, för att nå 
sitt mål: inträngandet i de från hafvet mest aflägsna vatten. 
Med de mest ihärdiga och för deras lif ofta förderfbringande 
ansträngningar uppgå desse ungar med slingrande rörelser emot 
starke forsar, och då de icke kunna komma öfver dem, krypa 
- de upp på fuktige stenar eller klippor eller den fuktiga marken 
vid sidan af de samma, och söka att kringgå dem. Då qvarn- 
dammar eller andra dylika fördämningar stänga deras väg, upp- 
söka de hål eller remnor i dessa, för att genom dem komma 
fram, och då detta icke lyckas, stanna de stundom qvar för 
längre tid å dessa ställen, inväntande lägligare tillfällen, såsom 
högre vattenstånd, m. m. Vid deras försök att komma öfver 
dambyggnader, har man stundom iakttagit, att de efterkom- 
mande krupit upp på dem, som gått förut, då desse senare icke 
förmått krypa längre, tills de bildat en hög eller brygga, på 
hvilken de sist ankommande slutligen kunnat kräla sig upp 
till kanten af dammen, och sålunda kunnat komma öfver den. 
Deras förmåga att besegra dylika hinder har visat sig vara för- 
vånande stor, och vanlige ålens utbredning inom Jemtland lem- 
nar enligt P. Örsson många bevis på framgången af dess utom- 
ordentliga ihärdighet vid uppgången öfver forsarne. Stundom 
uppgår ynglet ur hafvet i små källdrag till källor, som ligga 
några hundrade meter från hafvet, der vi någon gång, sedan 
källdraget under sommaren blifvit uttorkadt, anträffat det samma; 
och Intendenten R. Lunpgere har benäget meddelat oss, att han 
träffat sådant yngel i stor mängd uppkrupet på fuktig mark 
vid vattendrag i hafvets granskap i Norge. Således har man 
mer än tillräckliga bevis derpå, att ålynglet är utrustadt med 
en utomordentligt stark migrationsdrift, starkare än hos något 
annat fiskyngel, och tydligen beräknad på att ersätta den brist 
i artens utbredning i de färska vattnen, som kan uppkomma 
derigenom, att den endast ynglar i hafvet eller i bräckt vatten. 
Men det är ej endast det späda årsynglet som sålunda vandrar 
uppför strömmarne, utan en dylik vandring företages äfven af 
ungarne i 2:dra året. Så berättar t. ex. Hermes (anf.. st. pag. 
24), att vid ett försök, att i Elben vid Cumlosen, nära Vitten- 
berg i början af Maj 1879 fånga årsyngel, erhöll man i stället 
