Vanlige Ålen. 399 
de färska vattnen, och vanligen erhållas, med undantag af de 
i hafvet vandrande, de största exemplaren i färskt vatten. Detta 
beror derpå, att en del stanna mer eller mindre lång tid qvar 
i de färska vattnen, och föra ett vegeterande lif, utan att fort- 
planta sig, samt hinna derigenom slutligen till betydande di- 
mensioner och fetma, då de hafva rik tillgång på föda. Stun- 
dom, ehuru mera sällan, går ålen upp på land, der stränderna 
äro låga och der marken är vattensjuk och fuktig, och man 
har iakttagit, att den på dylika ställen å vått gräs kan röra 
sig med ganska stor raskhet. Man har äfven uppgifvit, att 
den å dylika ställen gått från ett vatten till ett annat, om af- 
ståndet icke varit för stort. Att den skulle gå upp i ärtåkrar, 
för att äta ärter, är emellertid en gammal fabel, och skulle 
den någon gång, för att söka näring (hvilket dock är osanno- 
likt) hafva gått upp i en ärtåker, är den af C. U. Erström och 
i Skandinavisk Fauna yttrade förmodan, att den gått dit, för 
att söka der talrikt förekommande sniglar, sannolikare. Uti 
sitt lefnadssätt skall den stundom enligt Skandin. Fauna förete 
den egenheten, att den i Maj och Juni ”knippar sig”, d. v. s. 
flere eller färre slingra sig till samman till ett knippe, som 
skall kunna hafva ett par alnars höjd och bestå af flera hun- 
drade ålar. Vid Ringsjön i Skåne säger man derom, att ålen 
lägger sig i vret eller bunkar sig. Äfven för äldre författare 
var ' detta kändt. Liksom de fleste andre roffiskar, är den i 
synnerhet i rörelse under natten för att söka rof, och ligger 
under dagen för det mesta dold, ehuru man stundom får se 
den i rörelse för detta ändamål under dagen, samt sett den 
förföljande grönlingar med nosen under stenar och andra före- 
mål på ett sådant sätt, att den, såsom en jagthund, tyckts vara 
vägledd af sitt luktorgan. Såsom antyddes, är vanlige ålen 
en roffisk, som sannolikt uteslutande lefver af animalisk föda, 
om den än någon gång råkar till att jemte denna sluka vege- 
tabilier. Den slukar nästan alla slags djur, ehuru småfisk och 
fiskyngel, kräftor och kräftdjur i allmänhet och fiskrom utgöra 
den hufvudsaklige delen af dess föda. Uti ventrikeln hos ål, 
som blifvit fångad i Mälaren, hafva vi funnit nors. I hafvet 
fås den icke sällan i räkryssjor, då den håller jagt efter räkor. 
Den slukar kräftorna alltid med deras stjert före och i synner- 
het strax efter skalömsningen, då skalet är mjukt, men vi hafva 
äfven sett kräftor med hårdt skal slukade af den. Den slukar 
