Vanliga Örnrockan. dax 
spjut, af hvilka det stora var 82 och det mindre 11 mill. långt. 
Det senare satt omedelbart framom det större och var ännu 
betäckt af hud. — Bukfenorna äro korta och baktill nästan 
tvärt afskurna eller tvärt afrundade. — Hos det nämnda Nor- 
ska exemplaret, som var en hane, hade enligt Corretrr kopula- 
tionsorganen en längd af 78 mill., eller ungef. !/, af kropps- 
skifvans längd, som var 318 mill. Efter hela sin längd hade 
de en öppen fåra, delad genom en långs den samma gående 
vägg eller list. — Färgen är vexlande både individuelt och 
efter lokaler och ålder. Ofvan är den stundom olivgrönaktig, 
med i brons eller koppar skiftande glans, stundom gulgrå, och 
stundom gulaktig. Under är den ljusare, stundom hvitaktig 
eller gråhvit, och stundom smutsigt gråbrun. Unga exemplar 
hafva stundom ofvan hvitaktige fläckar. 
Vanliga örnrockan tillhör egentligen sydliga haf, ehuru 
den icke så få gånger erhållits vid kusterna af England. Inom 
vår Skandinaviska nord har blott ett enda exemplar anträffats 
(en hane), hvilket enligt R. Cornrerr d. 16 November 1882 blef 
fångadt med garn bland småsill på 12-14 famnars djup i Chri- 
stianiafjorden vid gården Vettre i Asker, 20 kilometer söder 
om Christiania. — Enligt Frascis Dar har den erhållits omkr. 
10 gånger vid England. Enligt Morzav är den sällsynt vid de 
norra kusterna af Frankrike, men är temligen allmän vid dess 
vestra kuster samt i Medelhafvet. För öfrigt har den en myc- 
ket vidsträckt geografisk utbredning, och förekommer vida ut- 
bredd i Atlantiske oceanen och i hafven vid Australien. 
Den tyckes vara mera rörlig än rockfiskarne i allmänhet 
och håller sig mindre vid bottnen än de, samt simmar snabbt 
med vinglika Slag med sina stora bröstfenor, och synes enligt 
Morzrav derför snarare flyga än simma genom vattnet. Enligt 
denne författare låter den höra ett temligen starkt rytande ljud, 
då den tages ur vattnet. Vid dylika tillfällen svänger den 
starkt stjerten åt alla sidor och söker att gifva styng med 
spjutet, hvilka styng skola vara giftiga och särdeles farliga, 
och till följd deraf äro mycket fruktade. Fiskarena i Frank- 
rike bruka derför strax afhugga stjerten, då den fångas. Den 
lefver utan tvifvel af diverse skaldjur, som den krossar med 
sina för detta ändamål tjenliga tänder. Man har förmodat, att 
den vore äggläggande samt beskrifvit lagda ägg, som man an- 
