Blåhajen. 609 
I. Slägtet Carcharias, G. Cuvier. 1817. 
(Regne Animal, 1:re edit. T. II, pag. 125. — 1817). 
Vid basen af stjertfenan finnes ofvan en liten inskärning, 
och denna fena har en distinkt nedra flik. Spruthål saknas. 
Labialfåran sträcker sig föga eller icke bakom munvinkeln. 
Tändernas tagg enkel och mer eller mindre bred emot basen 
och triangulär samt med sågtandade eller släte kanter. 
Detta slägte omfattar de egentlige hajarne eller de så kallade 
menniskohajarne, som erhållit detta namn af det skäl, att somlige 
af dem ofta sluka menniskor. TI de tropiska hafven äro de all- 
männe, och en del finnas äfven i de tempererade d:o, men 
der äro de jemförelsevis fåtalige. Mellan 30 och 40 arter äro 
kända, och en af dessa, som i Europa är den vanligaste, har 
en gång förirrat sig till Norge, ända in i den inre delen af 
Christianiafjorden, och ett par gånger förirrat sig in i sydvestra 
Östersjön. Icke sällan ernå de betydliga dimensioner, och af 
somliga arter äro exemplar af 12—14 fots eller 3,600—4,200 
mill:s längd vanliga, men stundom stiger längden till öfver 
25 fot, eller 7,500 mill. Lemningar af arter af detta, eller 
mycket nära stående slägten äro icke sällsynta i de sekundära 
och tertiära formationerna. 
1. Carecharias glaucus (Lisse). 
Blåhajen, 
Kroppsformen är smärt, och kroppshöjden innehålles om- 
kring 8—9 gånger i totallängden. Nosen är särdeles lång, 
och dess längd, eller afståndet mellan nosspetssen och ögat, 
inmehålles hos de äldre föga mera än 21/, gånger och hos de 
yngre närmare 3 gånger i afståndet mellan nosspetsen och 
öfre kanten af den bakersta gälspringan, och ögat har hos 
de förre sitt läge ungef. i midten af afståndet mellan nosspet- 
sen och 1:sta gälspringan. Näsborrarne äro belägne något 
närmare ögat än nosspetsen. Labialveck saknas, med undan- 
Lilljeborg: Fiskarne. III. 39 
