Blåhajen. 611 
Carchariasglaucus, R. COLLETT: Meddelelser om Norges Fiske i, Aarene 
1879—83; Nyt Magazin for Naturvid. 29 Bad. (särsk. 
aftr.) pag. 116. — 1884. 
Denne haj tillhör egentligen icke vår nordiska fauna, men 
ett exemplar af den har en gång förirrat sig hit, och enligt R. 
CorretTt (anf. st.) blifvit fångadt d. 29 November 1883 i den 
inrerste delen af Christianiafjorden vid Christiania, och enligt 
Mögivs & HueinckE har den ett par ggr förirrat sig in i syd- 
vestre delen af Östersjön, nemligen en gång in i Travemände- 
bugten 'och en gång in i Kielerbugten. , Det å förra stället er- 
hållna exemplaret var 11!/, fot långt. Det vid Christiania tagna 
exemplaret var 1.605 met. långt, och det var således ett yngre 
d:o. För öfrigt har den en mycket vidsträckt geografisk ut- 
bredning i både tempererade och tropiska haf, och förekom- 
mer icke sällan vid Englands kuster, äfvensom vid de norra, 
vestra och södra kusterna af Frankrike, och den är allmän i 
Medelhafvet. Dessutom förekommer den i de varmare delarne 
af Atianten både inom Gamla och Nya Verlden, i Indiske Ocea- 
nen och i Stille Oceanen ned till Australien. 
Den är en migratorisk och mycket rofgirig och för men- 
niskor farlig fisk, och det är ofta den, som fångas från farty- 
gen i oceanerne medelst vid starka jerntafsar eller smärre jern- 
kedjor fästade och behörigen agnade krokar, som uthängas från 
fartygens akter. Det är äfven ofta den, som förgriper sig på 
förolyckade sjömän och andra i hafvet simmande menniskor, 
hvilka den vanligen klipper tvärt utaf, sedan den vändt sig på 
ryggen. Englands kuster närmar den sig företrädesvis under 
den varmare årstiden, då den i lugnt väder simmar sagta långs 
hafsytan, så att spetsarne af rygg- och stjertfenorna uppstiga 
öfver vattnet. Det är dock sällan, att större exemplar der visa 
sig. Då den förföljer sitt rof eller är uppretad, är dess blink- 
hinna i ständig rörelse, och drages fram- och tillbaka öfver 
ögonen. I de varmare hafven ledsagas den ofta af en mindre, 
till Makrilfiskarnes familj hörande fisk, som af sjömännen van- 
ligen kallas Lotsen (Naucrates ductor). Den skall visa ömhet 
om sine ungar, som enligt uppgift vid annalkande fara skola 
springa in i dess gap. Den är mycket seglifvad och oöm, och 
man har uppgifvit, att då en gång en sådan, som blifvit fån- 
gad och uppskuren och beröfvad sin lefver, återsläptes i hafvet, 
förföljde den och sökte gripa en makril. Dess födoämnen ut- 
göras af större och mindre fiskar. 
