Håkäringen. 685 
storlek är den den för menniskan farligaste hajarten i våra 
nordiska haf. Man har stundom i dess ventrikel funnit lem- 
ningar af drunknade menniskor. Enligt hvalfångaren ScorEsBy 
är dess glupskhet så stor, att den, då den håller på att för- 
tära af kadavret af en hval, icke alls låter skrämma sig af 
menniskans närvaro, och att man t. o. m. kan sticka den med ett 
spjut eller knif, utan att den låter drifva sig bort. Man har 
äfven uppgifvit, att den anfaller lefvande hvalar och sliter styc- 
ken af späck från deras sidor. Dervid kan dock stundom en 
förvexling med späckhuggaren (Orca gladiator) hafva egt rum. 
Den angriper ofta och slukar stora sälar, och FaBer (anf. st. 
p. 25) uppgifver, att han i ventrikeln hos en 14 fot lång hå- 
käring fann en hel Phoca variegata (vitulina), 8 store torskar, 
1 fyra fot lång långa, en flundra och flera stycken af hvalspäck. 
GuNNErRUS anför, att man en gång i dess ventrikel funnit en hel 
ren, som troligtvis med någon snölavin störtat i hafvet, och en 
annan gång en ”Hav-Ertne” (enligt senare iakttagelser troligen 
en Halichoerus grypus, eller gråsäl) så stor som en oxe, jemte 
14 fiskar. Den slukar äfven ofta dykande simfåglar, som på 
djupet söka sin föda. Då Grönländarne äro ute på fiske i sina 
svaga, med sälskinn öfverdragna kajaker, äro de ofta i lifsfara 
för håkäringen, som lägger sig på ryggen under kajaken, gri- 
per om dess nedre del med sina skarpa käkar och afklipper 
med dem både kajaken och den nedre delen af grönländarens 
kropp. På grund af allt detta yttras i Skandin. Fauna, att 
håkäringen skonar intet, och att den är hafvets tiger i de nord- 
liga trakterna. Dess fortplantning är icke närmare känd, men 
sannolikt föder den, liksom de med den samme närmast besläg- 
tade formerne, lefvande ungar, och FaBricius och FaABErR uppgifva 
bestämdt, att den gör detta. GönrHerR (Introduction) anför äf- 
ven detta, och nämner tillika, att den enligt uppgift skall föda 
4 ungar åt gången. CuHr. Lörres!) har emellertid anfört åt- 
skilliga grunder för det antagandet, att den skulle vara ägg- 
läggande. Dessa tyckas dock hafva sin grund deri, att de 
undersökta exemplaren varit för unga och outbildade. Man har 
ofta hos den funnit mjuka ägg, ungef. så stora som ankägg, 
och enligt Gunnerus t. o. m. ”nogle Spand fulde til deels (med) 
meget store Aeg”?), men man har aldrig funnit några sådana 
SE 1) Videnskab. Meddelels. fra den naturhist. Foren i Kjöbenh. 1879— 
80, pag. 56 etc. 
2) Äggen förtäras af fiskarena på samma sätt som sjöfågelägg. 
