BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 16. AFD. III. N:0 1. 25 



dock temligen rikhaltiga, i det inre Sveriges kalktraktor, 

 väntar att finna något motsvarande eller något så när jemför- 

 lio-t, finner sig grymt sviken i sina förhoppningar. Kalkstens- 

 lagren ligga i allmänhet djupt under jorden och der de äro 

 blottade, vare sig af menniskohand eller af naturen, hindras 

 lafvarnes utveckling af lokala omständigheter. Stenbrotten äro 

 med ytterst få undantag fylda med vatten, så att ingen del 

 af den fasta kalkstensväggen är synlig. Vid vattendragen 

 uppträder väl kalkstenen i dagen, utgörande på vissa sträckor 

 dessas botten, t. ex i Oleån och Risebäcken, men då den på 

 sådana ställen antingen ständigt eller större delen af året 

 öfverspolas af vatten, kunna inga lafvar der bosätta sig. Sticker 

 någon del af kalkstenslagret fram någonstädes i åbrädden, är 

 den vanligen orenad af jordpartiklar, men äfven om så icke 

 är förhållandet, befinnes den i de flesta fall vara alldeles laiFri. 

 Dertill kommer, att åstränderna merendels äro beväxta med 

 större träd, hvilka med sina lummiga kronor bilda ett skugg- 

 rikt hvalf öfver det smala vattendraget och nederst äro om- 

 gifna af täta busksnår, så att ljusets och luftens fria tillträde 

 hindras. Härigenom uppstår mer fuktighet och skugga, än 

 som är förenligt med lafvarnes trefnad och utveckling. 



Alunskifi-er uppträder väl på några ställen vid cement- 

 stensbrotten eller vid vattendragen, t. ex. vid Limensgade och 

 Oleån vid Brogården i högre eller lägre väggar, men då lagren 

 vanligen äro mer och mindre vågräta, framskjuta endast kan- 

 terna. Dessa bilda sällan en jemn och sammanhängande yta, 

 enär bergarten sträfvar att falla sönder efter klyfningsrikt- 

 ningen och skifl:ern öfver hufvud visar stark benägenhet att 

 förvittra; följaktligen kvmna ytterst få lafvar här komma till 

 utveckling. Samma förhållande eger rum beträffande ler- 

 skiffern, hvilken dock på ett eller annat ställe visar den våg- 

 räta ytan i dagen och der har en jemförelsevis rikhaltig laf- 

 vegetation, som ostördt kan utveckla sig. På orstenen, som 

 här och der uppträder tillsammans med alunskiffern, t. ex. vid 

 (Jleån, lider lafvegetationen af samma olägenheter som på 

 alunskiffern, i det att på dess glatta ytor lafvarne ha svårt 

 att fästa sio-, hvarförutan orstenen lätt vittrar, innan lafven 

 hunnit komma till full utveckling. Denna bergart är följ- 

 aktligen i fast klyft liksom alun- och lerskiffern ingalunda 

 gynsam för lafvegetationen. Fritt liggande stenar af orsten 

 äfvensom af kalksten hysa deremot en och annan märkligare art. 



