10 GREVILLIUS, ANATOMISKA. STUDIER ÖFVER DE FLORALA AXLARNA. 



1. Den centripetala tendensen hos de mekaniska väf- 

 naderna i de florala axlarna yttrar sig på flera sätt, såsom 

 genom den subepidermala sklerenkymringens tillbakavikande 

 från epidermis hos gräsen, den ofta förekommande tjock- 

 väggigheten i märgen, det mestadels ovanligt starkt utveck- 

 lade libriformet. För öfrigt kan en centrifugal tendens råda 

 i många fall, der man med hänsyn till de mekaniska for- 

 dringarna a priori icke skulle väntat detta. De mekai\iska 

 väfnaderna kunna af- eller tilltaga i styrka i de florala axlarna. 

 Vanligen ersätta bast och libriform hvarandra. Författaren 

 framhåller äfven den omständigheten, att blomskaften under 

 blomningstiden vanligen sakna specifikt mekaniska väfnader, 

 och att under dessa stadier den mer eller mindre intima 

 eammanslutningen af cellerna samt dessas turgescens sörja 

 för stadgan i skaften. 



2. Blomskaften befinna sig under blomningstiden mesta- 

 dels i meristematiskt tillstånd, utan utvecklade mekaniska 

 element. Den allmänna reduktionen af väfnaderna är minst 

 märkbar hos de axillära, ensamt stående blomskaften. 



3. Med anledning af kärlens ringa utveckling i de flo- 

 rala axlarna, till och med i skaften af utvecklade frukter, 

 framkastar förf. den förmodan, att det sannolikt ganska be- 

 tydande kvantum organisationsvatten, af hvilket frukterna 

 hafva behof, transporteras i de tjocka väggarna af de ofta 

 starkt utvecklade mekaniska elementen. 



K. Reiche har i en uppsats, ^) som jag endast varit i till- 

 fälle att lära känna genom ett kort referat i Bot. Centralblatt 

 1888, Bd. 34, s. 109, behandlat hithörande frågor och ernått 

 resultat, som tyckas i hufvudsak öfverensstämma med de 

 föregående författarnes. 



Uppgifterna i litteraturen angående de florala axlarnas 

 anatomi hos dikliua^) arter äro, såsom näradt, få och strödda. 

 Något specielt arbete i denna väg har jag icke lyckats upp- 



') K. Reiche: Beiträge zur Anatomie der Inflorescenzachsen (Berichte 

 der Deutschen botanischen Gesellschaft in Berlin. Bd. V, 1887, pp. 3lO 

 —318. 



2) Med diklina arter förstår jag, i enlighet raed F. Hildebränd i 

 »Die Geschlechter-Vertheilung bei den Pflanzen und das Gesetz der ver- 

 miedenen und unvortheilhaften stetigen Selbstbefruchtung» (Leipzig 1867), 

 icke blott sådana, som hafva rena ef- och 9-blommor utan rudiment af 

 motsatt kön, utan äfven sådana, der rudiment finnas af det ena eller andra 

 eller af begge könen, äfvensom sådana, som hafva dels samkönade blom- 

 mor med fullt utvecklade ståndare och pistiller, dels enkönade, ef- eller 

 $-blomraor eller bådadera, med eller utan rudiment af motsatt kön. 



