BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 16. AFD. III, N:0 2. 27 



likaledes sammanhängande kambialzon. Märgcellerna äro 

 obetydligt förtjockade, något sträckta i hängeaxelns längd- 

 riktning och innehålla ofta kristalldrueer; de innersta märg- 

 cellerna hafva största lumina. Afståndet från epidermis till 

 leptomet är 0,3 a 0,4 af tvärsnittets radie. Leptoraets mäk- 

 tighet är ungefär 0,17, hadromets ungefär 0,15 af tvärsnitts- 

 radien. Märgens radie är ungefär 0,3 af tvärsnittets. — Denna 

 bygnad förändras så småningom, ju högre upp man kommer 

 på hängeaxeln, och förändringarna yttra sig deri, att de yttre 

 delarna af barkparenkymet, som vid basen af hängeaxeln 

 voro något tjockväggigare än barkens inre delar, högre upp 

 bli nästan lika tunnväggiga som dessa; vidare deri, att leptom 

 och hadrom så småningom aftaga i mäktighet samt få sva- 

 gare element, och att kärlknippecylindern förflyttas något 

 jrån centrum; samt slutligen att märgcellerna bli märkbart 

 tunnväggigare än i de nedre delarna, äfvensom deri, att 

 märgen får en relativt, och till en viss höjd äfven absolut 

 större mäktighet än nedtill. Detta sistnämnda förhållande 

 skiljer sig således från hvad som vanligtvis i blomställnings- 

 axlar är fallet, nemligen att märgen aftar i både absolut och 

 relativ mäktighet mot spetsen. Hvad denna afvikelse än kan 

 bero på, synes det mig dock vara uppenbart, utt kärlknippe- 

 cylinderns förflyttning mot centrum och märgcellväggarnas 

 förtjockning i de nedre delarna af c^-blomställningsaxeln står 

 i mekaniskt afseende i samband med dessa blomställningars 

 hänoande läge. 



^-blomställningsaxeln kan, i de första stadierna af frukt- 

 mognaden (se figg. 6 o. 7, Tafl. 1), ha mer än dubbelt så stor dia- 

 meter som o^-axeln. Epidermiscellernas ytterväggar äro något 

 tjockare än hos cf-axeln. Barkparenkymets närmast epidermis 

 belägna lager ha nästan dubbelt så tjocka väggar som hos 

 motsvarande lager hos o^-axeln. För öfrigt tillkommer hos 

 ?-axeln en ny väfnad i barken, nemligen brachysklerenkym, 

 som uppträder i temligen tätt sittande grupper af mycket 

 starka, tjockväggiga och smålumiga celler. Dessa grupper 

 äro isynnerhet samlade i de för öfrigt tunnväggiga inre de- 

 larna af barken, men finnas äfven, ehuru sparsammare och 

 svagare, längre ut, stundom till och med nästan omedelbart 

 innanför epidermis. Barken begränsas inåt af starka bast- 

 grupper, som på tvärsnitt bilda en ring, på flera ställen af- 

 bruten af parenkymceller, hvilka möjliggöra kommunikationen 



