78 GREVILLIUS, ANATOMISKA STUDIER ÖFVER DE FLORALA AXLARNA. 



Bpgge dessa släkten äro som bekant anemofila, och man torde 

 kunna anse ef- och ^-blomställningarnas läge som ett uttryck 

 för den hos anemofilerna ju allmänt rådande proterogynin, 

 då ^-blommornas från den florala regionens spets mera af- 

 lägsna plats bör befordra dessas tidigare utveckling. Emel- 

 lertid finnas anemofiler, som hafva en motsatt placering af 

 könen; jag tänker härvid främst på de ofvan behandlade 

 Urtica-SLVtevQSi. Hos Urtica pilulifera och U. cannabina, som 

 äro monoika, äro ^-blomsamlingarna betydligt rikligare mot 

 stammens, resp. grenarnas spetsar, under det att cf^-blom- 

 samliugarna företrädesvis intaga de nedre delarna. Hos U. 

 dioica och antagligen äfven hos U. magellanica, som båda 

 äro dioika, äro 9-stånden högre än o^-stånden; äfven i detta 

 fall komma sålunda o^-blommorna att företrädesvis inta en 

 lägre region än ?-blommorna. Denna anordning torde vara 

 lämplig för pollinationen, då det ur anthererna utslungade 

 pollenet väl har större utsikt att komma i beröring med 

 högre, mera fritt sittande, än lägre, bland det täta bladverket 

 dolda $-blommor. Äfven hos Ricinus communis är anordningen 

 af könen likartad med den hos f/r^^ca-arterna. Huruvida en 

 liknande förklaring här bör gifvas, vågar jag icke afgöra. För 

 öfrigt kan äfven hos entomofila växter ^-blommorna ha sin 

 plats längre ned än o^-blommorna. Detta är förhållandet med 

 Sagittaria. Axell^) anser den omständigheten, att ef -blom- 

 morna hos denna växt äro längre skaftade än ^-blommorna, 

 möjliggöra en större exposition af de iorstnämda, hvilket åter 

 är af vikt för insektbefruktningen, då nemligen en insekt ju 

 kan åstadkomma pollination genom att besöka först en ef-, 

 sedan en $-blomma, men icke på omvändt sätt. Till denna 

 större exposition torde nu, enligt min tanke, äfven ef -blom- 

 mornas högre plats på infiorescensaxelu kunna bidraga. På 

 samma sätt förhålla sig Cyclanthera i^edata och C. explodens. 

 Hos öfriga af mig undersökta Cucurbitacéer, ^) som hafva 

 enstaka sittande blommor eller enkönade blomställningar, 

 blifva cf-blommorna likaledes lättare i ögonen fallande, till 

 följd af sina längre skaft (jmf. ofvan I). 



De arter, som icke hafva enstaka sittande blommor, kunna, 

 som nämdt, ha enkla eller mer eller mindre sammansatta 



') S. AxELL: Om anordningarna för de fanerogama växternas be- 

 fruktning. Stockholm 1869. p. 61. 

 ^) Jmf. AxELL, 1. c. 



