22 XATHORST, DEN GRÖNLÄNDSKA VEGETATIONENS HISTORIA. 



i det vestra, nemligen Polemonium hiunile, Saa-ifraga hie- 

 raciifolia och S. IJirculus, Arabis petrcea och Draba altaica. 

 Ehuru de 4 förstnämnda äro circumpoLära arter, är det väl an- 

 tagligt, att de här äro att uppfatta såsom östliga. De finnas alla 

 utom Draba altaica i Skandinavien; Spetsbergen saknar endast 

 Arabis jjetrcea. Den sistnämnda samt Saxifraga Hirculus finnas 

 på Island, hvarest deremot de öfriga (ännu) icke blifvit funna. 



Orsaken dertill, att de vestliga typerna relativt sent in- 

 vandrat till Grönland synes mig endast kunna förklaras ge- 

 nom det antagandet, att dessa till hufvudsaklig del härstamma 

 från Rocky Mountains. I listan sid. 15 äro de arter, som 

 enligt Warming förekomma i Nordamerikas bero- utmärkta 

 genom *, och vi se deraf att åtminstone 26 (60,5 %) finnas på 

 dessa. Nu är det fallet, att Klippbergens alpina flora, på grund 

 af sitt sydliga läge, först vid den tid, då isen nådde långt mot 

 söder, kan tänkas hafva ingått i den arktiska floran, och det 

 är sålunda först vid och efter isens smältning, som den förra 

 kunnat utbreda sig inom de arktiska trakterna'). I östra Ame- 

 rika sakna Alleghanies och Blue Mountains någon alpin flora, 

 och endast de Hvita bergen i New Hampshire hysa en sådan 

 af helt få arter, af hvilka flertalet inom den arktiska floran 

 hafva vidsträckt utbredning-). 



De arktiskt-alpina arter, som hafva sitt ursprung i Rocky 

 Mountains hafva å ena sidan kunnat utbreda sig öfver norra 

 Amerika och till Grönland (bergväxterna i grupp 7), å den 

 andra till nordöstra Asien (bergväxterna i grupp 8) eller till 

 och med (bergväxterna i grupp 9) genom hela Sibirien. Så- 

 som ursprungligen grönländska skulle man deremot kunna 

 uppfatta följande arter ur listan 7: Melandriam trifloruit), 

 Erigeron eriocephalus och Glyceria arctica, af hvilka de båda 

 förstnämnda äfven finnas på Grönlands ostkust, den sista på 

 Island. Detsamma gäller väl äfven för Draba crassifolia i 

 grupp 21. Om de öfrigas ursprung vill jag för närvarande ej 

 yttra mig. 



Att Warming kommit till den i min tanke helt och hållet 

 origtiga slutsatsen att uppställa Danmarksstr^det såsom gräns- 

 liuie mellan den europeiska och arktisk-amerikanska floran. 



') A. G. Nathorst, Polarforskningens bidrag till forntidens växtgeo- 

 grafi, sid. 289. (Ur A. E. Nordenskiöld, Studier och forskningar etc. Stock- 

 holm 1883). 



*) Engler, Entwickelungsgeschichte der Pflanzenwelt I. ö. 148. 



