14 M. ELFSTRAND. BOTANISKA UTFLYGTER. 



komma växter, sådana som Viola bijiora, Ruhus chamaeniorus, 

 Agrostis borealis, hvilka man knapt kunde vänta att finna så 

 högt upp. Säkerligen är också grönstenen, hvaraf toppen 

 delvis består, för många växter ett mera gynsamt underlag än 

 qvartsitskiiFern. De växter, jag här såg, voro: Gnaphalium 

 supinum, Antennaria alpina^ Solidago (ett par tum hög), Saus- 

 surea, Hieracium alpinum genuinum, Taraxacum o^cinale, Le- 

 ontodon autumnalis ft Taraxaci, Diapensia, Veronica alpina, 

 Pedicularis lajjponica, Ranunculus pygmaeus, Cardamine helli- 

 difolia, Violq_ biflora, Cerastium trigynum, Saxifraga stellaris, 

 rivularis, Rhodiola (några få 3-tums-höga individer), Rubus 

 chamaemorus, Sibbaldia, Myrtillus nigra, Vaccinium Vitis idaea, 

 Andromeda hypnoides (ett par individer), Phyllodoce, Empetrum, 

 Polygonum viviparwn, Oxyria, Salix herbacea, Juncus biglumis, 

 trifidus, Luzula arcuata spicata, Carex lagopina, rigida, Festuca 

 ovina vivipara, Poa läxa och jemtlandica Almqu., Trisetum 

 subspicatum, Aira alpina, flexuosa v. montana, Agrostis borealis 

 v. minor (2 tum hög), Polypodium alpestre, Lycopodium Selago, 

 alpinum, samt lafvar och några mossar. Uppe på toppen 

 växte en hög och bredbladig Eriophorum angustifolium och 

 något längre ned Luzula Wahlenbergii, tillsammans med L. 

 arcuata m. fl. 



Knappast någon af de växter, jag observerade på detta 

 fjell, synes mig göra skäl för att anses såsom karaktärsväxt 

 för det samma. Möjligen kan detta befinnas vara fallet med 

 någon af dess Hieracier, t. ex. subcordatum. Men då dessa 

 växtformer till utbredning och freqvens m. m. ännu äro ofull- 

 ständigt kända, kan derom intet med bestämdhet sägas. Utom 

 de här ofvan upptagna Ottfjellshieracierna har jag från detta 

 fjell åtskilliga andra, förnämligast nigrescens-ViTtdiåe former, 

 men i så otillräckligt antal exemplar, att jag ej kunnat säkert 

 bestämma eller meddela någon beskrifning öfver dem. De 

 flesta förekomrao i nedre delen af videregionen, på platån. 



Ånahögarne. 



Den 12 Juli rigtade vi våra steg mot söder, i hopp att 

 få se hvad intresse »de kalla Ånahögarne» kunde hafva för 

 botanisten. Nog syntes de hafva varit kalla under den nyss 

 gångna natten, ty den från Vallbo synliga högsta toppen 

 var nu alldeles hvit af nyfallen snö. 



1 



